CHARLOTTE LINK

A hallgatás vége

A mű eredeti címe

Am Ende des Schweigens

© 2003 by Blanvalet Verlag,

a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH,

München, Germany

Hungarian translation © Szalay Zsuzsanna

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZALAY ZSUZSANNA

ISBN 978 963 452 932 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

ELSŐ RÉSZ

Stanburyre különös csend borult.

Sűrű, mindent beborító csend, mintha a világ megállt volna.

Valószínűleg, gondolta, mindenki elment. Talán vásárolni.

Bár furcsa lett volna, mert aznap reggel senki sem említett ilyesmit, pedig általában az ilyen terveket meg szokták beszélni. Mint ahogy mindig mindent megbeszéltek. Kivéve azokat a dolgokat, amelyek miatt összedőlhetett volna az egész állványzat. De ebbe nem tartozott bele, ha valaki vásárolni megy.

Ám ez a csend mélyebbre hatolt.

Azon tűnődött, mi lehet most olyan más, de nem tudott rájönni. Talán azért, mert annyira fáradt volt. Az elmúlt napok eseményei, a reggeli rosszullétek, a szokatlan meleg… Nem emlékezett arra, hogy valaha is ilyen tartósan meleg lett volna áprilisban. Eddig úgy tűnt, hogy jön egy kis lehűlés, de most megint visszatért a nyomasztó fülledtség.

Messzebbre sétált, mint tervezte, majdnem végig a birtok körül, át a nyugati kis erdőn és a déli dombokon. Csak most vette észre, hogy mennyire izzad, hogy az arca nedves, a haja a nyakára tapadt, és zihálva kapkodja a levegőt. Barney, a kölyökkutya gumilabdaként lőtt ki előtte, és olyan élénk volt, mintha aznap még nem sétáltak volna. Általában ő is jó formában szokott lenni, de az elmúlt hetekben rosszul aludt éjszaka, és sokat hányt. Most, a harmadik hónap vége felé a helyzet picit javulni látszott, de még mindig nagyon gyengének érezte magát.

Ráadásul túl melegen is volt öltözve. A kabátját már korábban a csípője köré kötötte, amikor a magasan fekvő réteken gázolt át. Néhányszor azon kapta magát, hogy óvatosan körülnéz. Hosszú, magányos sétái során többször is találkozott vele. Mintha csak azért várta volna, mert biztos volt benne, hogy eljön. Szövetségest érzett benne, és talán nem is tévedett olyan nagyot. Ami persze azt jelentette, hogy megszegte a csapat legfőbb szabályát, de néhány napja már azon töprengett, vajon létezik-e még számára a csapat, vagy inkább: akar-e még ehhez a csapathoz tartozni.

Belépett a magas, kovácsoltvas kapun, amely a birtok felhajtójára vezetett. Mint oly gyakran, a kapu most is nyitva állt: mivel a birtokot körülvevő fal nagy része omladozott, vagy már el is tűnt, itt nem sok értelme volt az óvatosságnak.

Reménykedve nézett körül: ha mindannyian elmentek, talán valaki visszafelé felviszi a felhajtón a házhoz. Az ösvény majdnem egy kilométeren át kanyargott, és egyenletesen, finoman emelkedett. Egy évvel ezelőttig sok fa állt itt a jobb és bal oldalon, árnyékot adva, de néhányat megfertőzött egy betegség, és ki kellett vágni őket. Az ösvény emiatt sokat vesztett a varázsából, a facsonkok lehangoló képet mutattak, és a mögöttük lévő vadon, amely mindig is romantikus hangulatot árasztott, most elhanyagoltnak tűnt.

Már így is sok itt a pusztulás, gondolta.

Közel s távol senkinek sem volt nyoma, és miután egy pillanatra megállt, és mély levegőt vett, nekivágott az utolsó szakasznak. A pamutpulóver, amit viselt, a hátára tapadt, és a bokáig érő tornacipőben a meleg lábát vastagnak és duzzadtnak érezte. A zuhany és egy pohár jéghideg narancslé gondolata szinte a rögeszméjévé vált.

Aztán a nap hátralévő részében felpolcolja a lábát, és ki sem mozdul a nyugágyból.

Pedig a séta szép volt, igazán szép. Anglia tavasszal mindig megdobogtatta a szívét. Bámulta a világoskék égen sodródó apró, fodros felhőket, és érezte az enyhe, ígéretes szelet, amely virágillatot hozott; megsimogatott néhány birkát, amelyek szabadon szaladgáltak a lápvidéken, és bizalommal közeledtek felé. A völgyekben és a lejtőkön vadon nőtt nárciszok virágoztak, élénksárgára színezve a kopár tájat. A madarak sokféle hangon énekeltek, örvendeztek, vijjogtak…

A madarak!

Megállt. Hirtelen rájött. Tudta, honnan ez a Stanbury fölötti irreális csend.

A madarak elhallgattak. Egyetlenegy sem szólalt meg.

Nem emlékezett, hogy valaha is tapasztalt volna ilyen tökéletes csendet.

Egyik pillanatról a másikra lehűlt a verejték a bőrén, a vállát összeszorította, reszketett. Mi némította el a madarakat egy ilyen szép, napsütéses napon? Valami megzavarhatta a békéjüket, olyan hevesen és tartósan, hogy nem maradt kedvük az énekléshez. Talán egy macska, egy ragadozó, gyilkos állat, amely elkapta és megölte az egyiküket, és annak halálsikolya belehasított ebbe a nehéz, lélegzet-visszafojtott csendbe.

Bár a kimerültsége egyáltalán nem enyhült, felgyorsította a lépteit. Érezte az első szúrást az oldalán, szeretett volna úgy futni, mint Barney, de nem volt hozzá ereje. Még néhány hónap, és teljesen eldeformálódik, valószínűleg úgy battyog majd, mint egy kacsa. Vajon utána újra olyan karcsú lesz, mint régen? A gondolat értelmetlenül motoszkált a fejében az utolsó métereken át a házig, bár valójában tudta, az, hogy mi lesz az alakjával, most egyáltalán nem érdekli. Inkább csak azért helyezte előtérbe, hogy ne kelljen másra gondolnia. Arra, hogy miért fázik, noha meleg van, miért bizsereg a fejbőre, és miért érzi hirtelen, hogy sietnie kell.

Arra, hogy a ragyogó tavaszi nap hirtelen miért nem volt már olyan ragyogó.

Látta a ház nyeregtetőjét, a gyönyörű Tudor-stílusú homlokzat egy részét, a napfény tükröződését az ólomüveg ablakokon. Régi szokásához híven végigszámolta a tető alatti ablakokat – mindig ezt tette, amikor feljött az ösvényen; balról a negyedik a szobájához tartozott –, és mögöttük homályosan felismerte a csokor nárciszt, amit tegnap este szedett és tett vázába.

Megállt, és elmosolyodott.

A virágok látványa visszahozta a békéjét.

Aztán meglátta Patriciát, amint a macskaköves udvar közepén álló, fából készült vályú előtt térdelt. Egy vályúnál, amelyből valaha birkák vagy tehenek ittak, és amelyet valaki évekkel ezelőtt talált Stanbury területén, és idehurcolta. Azóta virágokat ültettek bele, tavaszi, nyári, őszi virágokat, télen pedig fenyőágakkal borították be, amelyekre fényfüzért tekertek.

– Helló! – üdvözölte. – Mit szólsz, milyen meleg lett hirtelen?

Patricia nyilvánvalóan nem hallotta, mert nem válaszolt, és nem mozdította meg karcsú, szinte gyermeki kinézetű testét sem, amelyen bő farmert, kék-fehér kockás inget, a lábán pedig gumicsizmát viselt.

Barney halkan morgott, és hirtelen megállt.

Néhány lépéssel közelebb lépett.

Patricia nem a fából készült vályú előtt térdelt, ahogy először tűnt, hanem a peremén helyezkedett el, arccal lefelé a friss, nedves földben. A bal karja oldalt tehetetlenül lógott, és furcsán kicsavarodottnak tűnt. A másik karja a feje mellett feküdt, az ujjai a földet marták, mintha lenne ott valami, amibe kapaszkodhat.

Alatta, a járdaköveken, vértócsa képződött, ami megcáfolta az első önkéntelen gyanút, hogy Patriciát talán hirtelen keringési zavar vagy hányinger győzte le.

Valami sokkal szörnyűbb történt. Valami túlságosan is iszonyatos ahhoz, hogy bele merjen gondolni.

Tudta, hogy meg kell néznie, mit tettek Patriciával, és óvatosan elhúzta a testét a vályútól, ami nem volt nehéz, mivel a nő alig volt magasabb, és alig nyomott többet, mint egy tinédzser. A feje oldalra billent, mintha egy hajszálon lógna. Mindent vérfoltos volt, az inge, a hosszú haja, a vályú; és amitől a föld benne olyan láthatóan nedves és nehéz lett, az is vér volt valószínűleg.

Valaki elvágta Patricia torkát, majd hanyagul otthagyta, ahol dolgozott, ahol épp a karácsonyi fenyőágakat távolította el, és új földet töltött a vályúba, hogy friss virágokat ültessen. Megfulladt, elvérzett, kínjában pedig a földbe fúrta az ujjait.

A levegőnek vérszaga volt.

A madarak rémülten abbahagyták az éneklést.

Soha többé nem hagyja el Stanburyt annak a pillanatnak a csendje, gondolta. Soha többé nem lesz helyénvaló egy hangos szó, még egy nevetés vagy a gyerekek boldog visítása sem…

Erre a gondolatra önkéntelenül megsimogatta a hasát, és azon tűnődött, vajon milyen kárt okozhat a babának, hogy az anyja sokkot kapott – mert bizonyára azt kapott: a sokk a legkevesebb, amit az ember elszenvedhet, ha egy barátját elvágott torokkal találja egy volt birkavályúban –, és vajon most el fogja-e veszíteni.

Csak ezután gondolt arra, hogy bárki is tette ezt, vajon eltűnt-e már, vagy még mindig valahol a közelben van. Erre a gondolatra azonban hirtelen képtelen volt megmozdítani a lábát. Bénultan állt, és a halálos csendben csak a saját, félelemmel teli, ziháló lélegzetét hallotta.

ÁPRILIS 12., SZOMBAT –
ÁPRILIS 24., CSÜTÖRTÖK
1.

Phillip Bowenben döbbenten tudatosult, hogy soha életében nem gyűlölt még semmit igazán. Bár azt hitte, hogy néhányszor már érzett ilyesmit – Sheila iránt például, amikor minden ígérete ellenére újra és újra rajtakapta a nőt tűvel a karjában –, most rájött, hogy ezeknek az érzelmeknek inkább a haraghoz, a sértettséghez, a dühhöz és a szomorúsághoz volt köze, mintsem a gyűlölethez.

Mert ez az érzés fogta el most, amikor a ház előtt állt, amelynek egyetlen téglája sem volt az övé, és mindez olyan erőteljes érzelmeket keltett benne, ami teljesen meglepte.

A ház egyszerű felépítésű volt, egyenes, letisztult vonalakkal, pontosan olyan, amilyennek mindig is képzelte volna álmai házát, ha valaha is megadatott volna neki, hogy egyáltalán elgondolkozzon rajta. Egyemeletes, tetőtérrel, apró nyeregtetőkkel és ólomüveg ablakokkal. Borostyán kúszott felfelé a nehéz tölgyfa bejárati ajtó mellett, majd valahol az első emeleti kis erkély kovácsoltvas rácsában eltűnt.

Körbesétálva a házat, egy lenyűgöző teraszra lehetett kijutni, ami az épület teljes szélességében húzódott, és homokkőből készült korlát zárta le. Az elülső részéről négy hosszú lépcső vezetett le a kertbe, amely tulajdonképpen egy park volt: kiterjedt rétek és erdők ölelték körül, és egy ősrégi kőfal határolta, amely olyan sok helyen omlott le vagy tűnt el teljesen, hogy a birtok tényleges határát hosszú szakaszokon lehetetlen lett volna megállapítani. Phillip mindent megnézett. Körbejárta az egész területet, a teljes birtokot, és már majdnem négy órája úton volt. Most felment a teraszra vezető lépcsőn, és megpróbálta elképzelni, milyen lehet minden nap lazán fel- és lesétálni rajta, tudva, hogy ameddig a szem ellát, minden a sajátja.

A veranda egyik árnyékos sarkában nagy terrakottacserepeket fedezett fel, amelyekben elhervadt virágok árválkodtak, ez pedig arra utalt, hogy az ingatlant nyaralóként használták, és csak nagyobb időközönként gondozta egy kertész és egy takarítónő. A közvetlenül szomszédos parkrészben is meglehetősen magas volt a fű. Phillip kapott némi felvilágosítást a faluban. Beszélt a vegyesbolt tulajdonosával, aki szívesen megosztotta vele a tudását.

– A nővérem takarít ott, és háromhetente mindent ellenőriz. Mielőtt a tulajdonosok megérkeznek, alaposan kiszellőztet és leporol, és néha friss virágokat tesz a szobákba. Meg ott van Steve, a kertész. Nos, ő igazából nem kertész, hanem egy leedsi cégnek dolgozik… de persze sosincs elég pénze, ezért mindig hálás, ha valahol kereshet egy kis pluszt. Nos, ő csak a füvet nyírja, és a kertet gondozza…

Phillip gyorsan közbevágott, mert nem érdekelte különösebben Steve, a kertész története.

– Ők németek, akiké a birtok, ugye?

– Igen, de nagyon rendesek. – Phillip úgy becsülte, hogy a vegyesbolt eladója hatvanöt év körüli lehet, gyerekként élhette át a háborút, és bizonyos fenntartásai lehetnek a németekkel szemben, ahogy a fogalmazásmódja egyértelművé is tette. – Tulajdonképpen alig lehet őket észrevenni. Vásárolni persze eljönnek, de nem igazán keresik a társaságot. Talán a nyelv miatt lehet. Más, ha valaki vajat és kenyeret kér, vagy igazi beszélgetést folytat, nem igaz? Csak az egyik nő beszélt velem néha… Szerintem más emberekkel is akart csevegni egy kicsit, nem csak a sajátjaival. Kedves volt. Spanyol. Fekete hajú, nagyon vonzó. De már régóta nem láttam… Steve mondta nekem valamikor, hogy a férje elvált tőle. Tavaly aztán újraházasodott. Meg kell hagyni, egy elég szimpatikus nőt vett el.

– Három házaspár jár ide?

– Pontosan. Mindig, minden nyáron, és mindig együtt. Van három kislány is, de hogy kihez tartoznak… Az egyikük idősebb, egy magas, szép teremtés, talán tizenöt éves lehet… eléggé… nos… – A nő két kezével dús kebleket imitált; Phillip ebből arra következtetett, hogy ez a lány meglehetősen fejlett lehet.

– Egyszer – tette hozzá az asszony halkabban –, nyáron eljött a falusi ünnepségre, azt hiszem, talán épp tavaly volt. Késő éjjel Rob, a fiam, tudja, rajtakapta a fiatal Keith Malloryval a pajtában… Szóval a pajtában, amely Rob farmjához tartozik, és nagyon dühös volt. Természetesen nem tudhatta, hogy történt-e valami. Mindenesetre elmondta Keith Mallory apjának, aztán el akart menni a lány apjához, de én azt mondtam neki, hogy ne tegye. Elvégre ez nem tartozik ránk, és az ember soha nem tudhatja… Külföldiek, fogalmunk sincs, milyen bajt okozhatnak szegény fiúnak. Keith tényleg kikezdett a lánnyal a vásártéren előtte, legalábbis ezt mondták néhányan, akik látták őket. És nyilván nem volt következménye a történetnek, különben biztosan hallottunk volna róla.

Phillipet nem nagyon érdekelték az ilyen események, de nyilvánvaló volt, hogy a beszélgetőpartnere élvezte a hasonlóan pikáns történeteket.

– Nem ismeri esetleg az egyik nőt? A neve Patricia Roth. – Németül ejtette ki a nevet, ahogy valószínűleg ő is szokta. – Ő a birtok tulajdonosa.

– Igen, azt mondják. Kicsit szövevényes örökösödési történet volt. Az öreg Kevin McGowan a Németországban élő fiára akarta hagyni a birtokot, de az nem érdeklődött utána, így minden egyenesen az unokára szállt… Valószínűleg erre a nőre gondol. Patricia Roth – elgondolkodott –, azt hiszem, tudom, melyikük az. Egy nagyon apró, vékony, kis termetű nő. Azt hiszem, ő a másik két kislány anyja. Olyan tíz- és tizenkét évesek lehetnek. Aranyos teremtések. Néha elkíséri őket Sullivanékhez, a farmra a falu szélén. Ott lovagolnak a pónikon.

Erre a beszélgetésre gondolt, miközben a teraszon állt, felnézett a falra, és számolta az ablakokat, anélkül, hogy tudta volna, miért is teszi ezt. Még mindig nem volt képe Patriciáról – az, hogy állítólag nagyon kicsi és vékony, talán valamennyit segített, de sem az arcát, sem a hangját nem tudta hozzá elképzelni. A nő, akinek a létezéséről csaknem két évvel ezelőttig nem is tudott. Egészen addig a nyárig, amikor az anyja hirtelen elkezdett mesélni neki…

Két nap múlva – tudta meg a vegyesboltban dolgozó informátorától – ismét mindannyian itt lesznek két teljes hétre a húsvéti szünetben. Ezt a húgától tudta, mert berendelték takarítani.

Bizonyára, tűnődött, miközben megfordult, és kinézett a kertre, Steve-et, a kertészt is hívták.

A fű valóban elég magasra nőtt, és sürgősen le kellett volna nyírni. Március és április első két hete rengeteg napsütést és esőt hozott gyors egymásutánban. A természet valósággal berobbant.

Nyugat-Yorkshire. A Brontëk világa. Elvigyorodott. Hihetetlen, hogy most itt van. Hogy itt áll egy ház előtt, amit meg akar szerezni. Ő, aki szívvel-lélekkel londoninak vallotta magát. Aki soha nem tudta elképzelni, hogy máshol éljen, legfeljebb egy másik metropoliszban: New Yorkban vagy Párizsban vagy Madridban. Az életének bizonyos szakaszaiban otthon érezte magát ebben a három városban, de mégis Londonba vágyott, legalább egy kicsit, a szíve mélyén.

És most, negyvenegy évesen itt állt Stanburyben, a faluban, amely alig volt rajta a világtérképen, és beleszeretett egy házba és egy olyan életforma gondolatába, amelyről nem is tudta, hogy egyáltalán felmerülhet számára lehetőségként.

Megpróbált bekukkantani az épületbe az egyik ablakon keresztül, de nem látott semmit; a nehéz függönyök odabent mind be voltak húzva. Tényleg eljátszott a gondolattal, hogy megpróbál valamilyen módon bejutni – talán az egyik pinceablak nem záródik rendesen, vagy van egy oldalajtó, amelynek a zárját könnyű feltörni –, de ekkor meghallotta, hogy egy autó közeledik a felhajtón, és a másik oldalon, a főbejárat előtt fékez. Gyorsan körbesétált a ház körül, és meglátott egy idős nőt, amint kiszáll egy meglehetősen rozoga kis kocsiból. Virágos otthonkát viselt, kezében egy kosár azonosíthatatlan használati tárggyal, így sejtette, hogy az asszony csakis a takarítónő lehet.

Odament hozzá, de a nő láthatóan megijedt, mert gyanakodva vizsgálgatta.

– Igen? – kérdezte, mintha a férfi egyáltalán mondott volna valamit.

Phillip elmosolyodott. Tudta, hogyan tud megnyerő lenni, és bizalmat sugározni.

– Milyen jó, hogy jön! – kezdte. – Maga itt szokott takarítani, ugye? Már beszéltem a húgával…

A nő vonásai kisimultak. Az a tény, hogy a férfi ismerte a húgát, nyilvánvalóan azonnal megnyugtatta.

– Phillip Bowen vagyok – mutatkozott be, és kezet nyújtott a nőnek –, Patricia Roth rokona.

– Ó, nem is tudtam, hogy Mrs. Rothnak vannak rokonai Angliában! – A nő megfogta a férfi kezét. – Én Mrs. Collins vagyok. Most akartam kitakarítani a házat. – A kosárra mutatott, amelyben, Phillip most már látta, mindenféle tisztítószer volt. – Az asszonyomék holnapután jönnek.

– Nagyon örülök, hogy összefutottunk! Patricia már hetekkel ezelőtt megkért, hogy ellenőrizzem a fűtést… Valami biztosan elromlott a legutóbbi itt-tartózkodás alatt, és április lévén könnyen lehet, hogy ismét szükség lesz rá… – Újra elmosolyodott, kisfiúsan, némi bűntudatot színlelve. A szakmai élete felépítésére tett hosszú próbálkozássorozatai közé tartozott, hogy drámaiskolába járt, és bár ott sem sikerült diplomát szereznie, a tanárai mindig is elismerték a tehetségét, különösen, ami a mimika sokoldalúságát illeti. – De ahogy az lenni szokott, ismét az utolsó pillanatig halogattam…

A nő most viszonozta a mosolyát.

– Tudom, hogy van ez. Az ember mindig azt hiszi, hogy annyi idő van még, aztán hirtelen kapkodnia kell. Maga fűtésszerelő?

– Nem, nem igazán. De egy kicsit értek hozzá. Legalábbis Patricia ezt gondolja. – Tudta, hogy sikerült elcsípnie a hétköznapi beszélgetéseknek azt a hangnemét, amit egy olyan nő, mint Mrs. Collins, szeret. – A probléma csak az, hogy… nem találom a kulcsot. Kifordítottam a zsebeimet, átkutattam a kocsimat, de semmi.

Mrs. Collins szinte észrevétlenül kissé visszahúzódott.

– Akkor van kulcsa?

– Igen, de még sosem használtam. Azt hittem, a kocsimban van. A fenébe! – vakarta meg a fejét. – Patricia nagyon mérges lesz rám. Ha hirtelen hideg lesz, és nem működik a fűtés…

– Azt akarja, hogy beengedjem? – következtetett Mrs. Collins, és ő majdnem rávágott egy Bravó!-t.

– Az nagyon kedves lenne öntől.

– Nos… Nem is tudom…

– Hiszen végig a házban lesz. Nem hiszem, hogy sikerülne bármilyen értéktárgyat elvinnem maga mellett. Csak a fűtést akarom ellenőrizni.

A férfi látta a nő arcán, hogy már ismerős képek és történetek járnak a fejében: olyan férfiakról, akik elnyerték az idősebb nők bizalmát, majd egy kalapáccsal fejbe verték őket, és megléptek mindennel, ami nem volt leszögezve. Phillip még csak hibáztatni sem tudta érte. Az újságok tele voltak a hasonló beszámolókkal.

– Persze – mondta –, nem akarom erőltetni. Nem ismer engem, és bizonyára joggal viselkedik óvatosan. Majd meglátom… – Nem fejezte be a mondatot, és megfordult, hogy távozzon.

Az asszony megrándult.

– Álljon meg! Várjon egy percet! Nem kellene ilyen bizalmatlannak lennem, nem igaz? – Előbányászta a kötényzsebéből a kulcsát. – Jöjjön! Bemegyünk.

Először lement a pincébe, és zörögni kezdett a kazánházban, majd egy idő után visszatért a földszintre, és ezt mondta Mrs. Collinsnak, aki az ebédlőben törölte a port:

– Az összes szobában fel kell tekernem a radiátort. Nem baj?

Úgy tűnt, a nőnek már nem voltak fenntartásai a férfival szemben.

– Ugyan, csak rajta! – biztatta.

Megállapította, hogy a ház semmiképpen sem mondható fényűzőnek. Volt néhány szép régi bútor, amelyeket valószínűleg az öreg Kevin McGowan vásárolt, és minden vagyonával együtt az örököseire hagyott, de az épület meglehetősen egyszerűen volt berendezve: kényelmes, de semmiképpen sem drága fotelekkel és kanapékkal, sok párnával és olvasólámpával, valamint könyvekkel teli, durván faragott polcokkal. Elképzelte, ahogy hideg, téli napokon vagy esős, viharos tavaszi estéken mindannyian a kandalló körül ülnek a nappaliban, olvasgatnak, halkan beszélgetnek egy pohár borral a kezükben. Talán a gyerekek a lábuknál játszanak, és…

Várjunk csak! Cinikus mosolyra húzódott a szája, amikor rájött, hogy ennek az öreg vidéki háznak a hangulatos fészekjellege máris arra csábította, hogy egy teljesen idióta idill képét vázolja fel a fejében. Talán a valóság közel sem volt ilyen tökéletes. Elvégre már tudta, hogy az egyik lány ahelyett, hogy a kandalló előtt élvezte volna a családi életet, mások pajtájában hancúrozott éjszakánként. És az is előfordulhat, hogy a három baráti pár sincs olyan jóban egymással. A ház ugyan tágas, mégis hetekig össze voltak zárva, és amikor esett az eső, még rosszabb lehetett. Csak egy konyha, egy étkező és egy nappali. Ami azt jelentette, hogy a hat felnőttnek és a három gyereknek lényegében együtt kellett megtervezniük a mindennapjaikat.

– Felmegyek az emeletre – mondta Mrs. Collinsnak, aki bólintott, miközben az étkezőasztalt fényesítette.

A lépcső a tágas előszobából vezetett fel az emeletre. Volt egy galéria, ahonnan több ajtó nyílt, és egyfajta keskeny tyúklétra, amely valószínűleg a padlásra vezetett.

Phillip találomra kinyitotta a lépcsőhöz legközelebbi ajtót, és egy rendkívül romantikusan berendezett hálószobában találta magát, ahol egy baldachinos ágy, egy régi, gyönyörűen felújított mosdópult rengeteg gyertyával, az ablakokon pedig súlyos brokátfüggönyök voltak. A szekrényben néhány exkluzív ruha lógott, amelyek, úgy sejtette, elég sokba kerülhettek. Röviden elgondolkodott, vajon Patriciához tartoztak-e, de gyorsan rájött, hogy ez nem valószínű. Patriciát különösen aprónak és vékonynak írták le neki, ezek a ruhák pedig egy igencsak telt idomokkal megáldott nőre illettek.

Egy gyors pillantás az ablakból, és rá kellett jönnie, hogy innen át lehet látni a kanyargós ösvényre, amely a háztól a falu felé vezetett: először egy rét mentén, majd eltűnt egy erdősávban, amelynek néhány fája üde tavaszi zöldben pompázott.

Átkozottul szép hálószoba, gondolta, miközben szemügyre vette a fürdőt, amelyet egy diszkrét, lambériázott ajtón keresztül lehetett megközelíteni, és rendkívül modernnek és kényelmesnek tűnt. Jó érzés lehet itt ébredni reggelente, hallgatni a madárcsicsergést a parkból, aztán a szomszédban venni egy kellemes, meleg zuhanyt.

Megjelent előtte a saját hálószobája, ami nem igazán érdemelte meg, hogy így nevezzék, mert a lakása London egyik legzüllöttebb sarkában mindössze egyetlen szobából állt egy konyhasarokkal. Ha aludni akart, ki kellett hajtania a kanapét, és előkotorni az ágyneműt a szekrényből. Egyáltalán nem volt rendes fürdőszobája, csak egy különálló lyuk a ferde tető alatt, benne egy zuhanyzóval. A vécé pedig a lépcsőházból nyílt, és öt másik emberrel osztozott rajta. Szar élet, és a legcsekélyebb kilátás sem volt a javulásra.

Illetve mégis, egy nagyon kicsi. Most már.

A következő hálószobában, amely közvetlenül a szomszédban volt, majdnem belebotlott Patriciába, mert legalább két tucat fotón sugárzott rá a falakról, asztalokról és polcokról. Soha nem egyedül, mindig az egész családjával együtt kapták lencsevégre: egy feltűnően kicsi, törékeny, nagyon szőke és nagyon vonzó nő, aki általában egy magas, jóképű férfi karjaiba bújik, mellette pedig a két kislánya, akik ugyanolyan csinosak és ugyanolyan szőkék voltak, mint az anyjuk, és szinte mindig pónin ültek vagy kiskutyákkal ölelkeztek. Phillip alaposan szemügyre vett minden egyes képet. Úgy érezte, hogy ezek nem elkapott pillanatok, hanem gondosan megszerkesztett jelenetek, amelyek hihetetlennek tűnő intenzitással közvetítik a tökéletes, boldog család képét.

Mindenáron sugallni akar valamit, gondolta, mindenáron. Nézd, milyen boldogok vagyunk! Milyen tökéletes világban élünk! A tökéletes férfi. A tökéletes nő. A tökéletes gyerekek.

Mikor hivalkodik az ember ilyen feltűnően valamivel?, töprengett. Általában akkor, amikor valami nem stimmel.

Újra tanulmányozni kezdte a nő arcvonásait. A harmincas évei elején járhatott, és bizonyára nem volt még arcfelvarráson, de a mosolyán mégis az a merevség látszott, ami gyakran jellemzi az operáción átesett arcokat. A szemében nem csillogott semmi. Csak vasakarat. Kemény fegyelem.

Nem lenne könnyű ellenfél.

Belépett a harmadik hálószobába is, de az nem sok információval szolgált a lakóiról. Se fényképek, se ruhák a szekrényben. Egy magányos, fehér köntös lógott a fogason. A szoba valahogy csupasznak tűnt – kivéve az ablakokon lévő piros függönyöket, amelyek egy kis színt kölcsönöztek a helyiségnek. Olyan volt, mintha valaki eltávolított volna mindent, ami valaha otthonossá tehette volna, és elmulasztotta volna új, komfortot nyújtó tárgyakkal berendezni. A férfira gondolt, aki nem is olyan régen elvált és újra megnősült. Lefogadta volna, hogy ez a házaspár lakott ebben a szobában.

Éppen fel akart mászni a tyúklétrán, hogy megnézze a gyerekek szállását, amikor lent az előszobában megszólalt a telefon.

A fenébe!, gondolta.

Mrs. Collins a telefonhoz sietett. Hallotta, ahogy a cipője csattog a csempén.

– Igen, halló? – hallatszott, majd rögtön utána: – Ó, Mrs. Roth… Hogy van?… Igen… Igen…

Az asszony egy jó darabig csak hallgatott a telefonban, időnként mondta csupán, hogy „igen” vagy „rendben”. A tökéletes Patricia valószínűleg utasítások egész sorát zengte arról, hogyan tegyen rendet a házban, és mennyire szeretné, ha mindent megfelelően találna. Mrs. Collins hamarosan beszámol róla, hogy a segítőkész unokatestvér vagy nagybácsi vagy unokaöcs vagy akárki éppen a fűtés megjavításán fáradozik. És addigra neki lehetőleg már messze kellene járnia.

Különben is, jutott eszébe, Geraldine már több, mint fél órája várja őt. Bár már hozzászokott a várakozáshoz, azért mégsem akarta próbára tenni a nő türelmét.

A lehető legegykedvűbben sétált le a lépcsőn.

Mrs. Collins egy kicsit úgy nézett ki, mint egy áldozati bárány. Phillip nem értette, mit mond Patricia, de a hangját kihallotta a telefonból. Hangosan, tisztán és gyorsan beszélt.

Végeztem, jelezte némán Mrs. Collinsnak, most elmegyek!

A hülye liba persze nem hagyhatta annyiban. Talán csak örült, hogy alkalmat talált arra, hogy félbeszakítsa Patricia szóáradatát.

– Mrs. Roth… – mondta sietve –, ööö… Mrs. Roth, egyébként a rokona éppen itt van. A fűtéssel kapcsolatban. Már beengedtem. Meg is javította.

Patriciának hallhatóan elakadt a szava, mert egy pillanatig minden néma maradt a vonal másik végén.

Aztán mondott valamit, és Mrs. Collins elborzadva bámult Phillipre.

– Hogyan? – kérdezte. – Nincsenek is rokonai Angliában?

Phillip úgy gondolta, hogy a kagylóból hallatszó krákogás most már kissé hisztérikusan hangzik.

– A fűtés sem ment tönkre? – ismételte meg Mrs. Collins. A szemében ideges villanás látszott. Nyilván arra számított, hogy a férfi leüti, leszúrja vagy megerőszakolja. Pedig, gondolta Phillip, aki addigra már majdnem a bejárati ajtóhoz ért, rájöhetett volna már, hogy csak le akarok lépni.

Az idős nő leeresztette a kagylót, amelyből még mindig Patricia hangja szólt.

– Kicsoda maga?! – kérdezte.

A kezét a kilincsre tette, és kedvesen rámosolygott Mrs. Collinsra.

– Tényleg Roth asszony rokona vagyok – válaszolta. – Csak ő még nem tud róla.

Azzal faképnél hagyta a döbbent nőt, és kilépett a meleg, tavaszi napsütésbe.

Sikerült felmérnie a terepet.

2.
Ricarda naplója

Április 13. Holnap, azaz hétfőn meglátogatom aput, majd együtt elutazunk Stanburybe. Senki sem tudja, mennyire hiányzik. Még anyu sem, mert biztos vagyok benne, hogy nagyon boldogtalanná tenné, és azt gondolná, hogy nem szeretek vele lenni. Amikor elhagyta aput, megkérdezte tőlem, kivel élnék szívesebben, és olyan szomorúnak és magányosnak tűnt, hogy azt mondtam: veled, anya. De ez nem volt igaz. Belül végig azt kiabáltam: Apa, apa, apa! De anya persze nem hallotta, és olyan bűntudatom volt, hogy megöleltem és belekapaszkodtam. És később már nem is kérdezte többet.

Nem rossz anyuval, de apa valami igazán különleges, és senki a világon nem tudja őt pótolni. Bármit megadnék, ha mindig vele lehetnék. Bárcsak ne vette volna el azt a szörnyű nőt!

Gyűlölöm, gyűlölöm, gyűlölöm!

Tényleg annyira szörnyű, hogy ilyen nincs is! Fiatalabb, mint anya, de szerintem csak fele olyan szép. Szemüveget hord, amikor vezet, és olyankor úgy néz ki, mint egy tanárnő. Állatorvos. Apa ezzel próbált hozzáédesgetni.

„Állatorvos, Ricarda, képzeld csak el! Mindig is állatorvos akartál lenni, ha felnősz! Jessica sokat tud erről mesélni. És biztos vagyok benne, hogy elvisz a rendelőjébe.”

Köszönöm, erről inkább lemondok. Apa észre sem veszi, hogy egy kicsit idősebb lettem. Kilenc-tíz éves koromban állatorvos akartam lenni. Minden kislány ezt akarja, most már Sophie és Diane is. Jellemző. Én nem is tudom, mit szeretnék. Legszívesebben semmit. Csak úgy élni. Megismerni magam, megismerni a világot. És mindent elfelejteni. Az összes szarságot a szüleimmel. Nem tudnák a felnőttek időben eldönteni, hogy együtt akarnak-e maradni vagy sem? Mondjuk, mielőtt ártatlan gyerekeket hoznak a világra? Törvényt kellene hozni, ami megtiltja, hogy az emberek elváljanak, ha gyerekeik vannak. Csak akkor kellene megengedni, hogy a szülők szétmenjenek, ha a gyerekek befejezték az iskolát. És talán sokan közülük addigra úgyis kibékülnek.

Amikor anyu elmondta, hogy apu megnősül, megfogadtam, hogy soha többé nem megyek vele Stanburybe. És soha többé nem is akarom látni.

Anyu nem vett komolyan, amit amúgy sem szokott, és persze aztán nem is sikerült betartanom. Az, hogy apát soha többé ne lássam, annyira fájt volna, hogy nem bírtam volna elviselni. Az egyetlen rossz dolog, hogy J. is mindig ott van. Olyan rohadtul barátságosan és megértően viselkedik, és valószínűleg örülne, ha bevallanám neki a problémáimat vagy ilyesmi, de arra várhat. Előbb mondanám el Evelinnek vagy Patriciának. Hát, talán Patriciának nem. Olyan hideg, mint egy döglött hal, és mindig úgy mosolyog, mint egy fogkrémreklám. De Evelin nagyon kedves. Kicsit bolond, de hát nem könnyű neki.

Legszívesebben egyedül mennék apával nyaralni. Mindenki más nélkül. Csak ő és én. Szívesen utazgatnék vele egy lakókocsival Kanadában. Ez lenne az álmom. Este tábortüzet raknánk, pillecukrot sütnénk, és néznénk a csillagokat. És talán látnánk egy grizzlyt is. Meg jávorszarvast.

Ezt mostantól minden kívánságlistámra felírom. Karácsonykor, húsvétkor és a születésnapomon is. Semmi mást nem fogok ráírni, csak azt: Nyaralás Kanadában egyedül apuval.

Egyszer majdcsak teljesíti a kívánságomat.

Mindenesetre a húsvéti szünetben újra Stanburyben leszek. Utálom.

Utálom J.-t.

Utálom az életemet.

3.

Az első estén Stanburyben mindig spagettit ettek. Ez már évek óta hagyománynak számított, és a hagyományokhoz szigorúan ragaszkodtak. Az volt a szokás, hogy a három nő együtt főzte a tésztát, majd utána mindannyian együtt ettek az ebédlőben, és megittak hozzá két üveg pezsgőt. A második este a férfiak főztek, aztán megint a nők, és így tovább. Csak alkalmanként látogattak el közben egy-egy kocsmába.

Jessica meglepődött, hogy senkit sem talált a konyhában, amikor lejött a lépcsőn. Megérkezés után mindenki a szobájába sietett, hogy kipakolja a csomagjait, de megbeszélték, hogy hét órakor nekiállnak főzni. Most pedig már negyed nyolc volt.

Sebaj, gondolta Jessica, akkor elkezdem egyedül.

Meggyőződött róla, hogy a pezsgő be van hűtve, majd vizet öntött egy nagy fazékba. Az ablakon keresztül rálátott a parkra, amit lágy, aranyló esti nap ragyogott be. Alighogy délben leszálltak a Leeds Bradford-i nemzetközi repülőtéren, rájöttek, hogy áprilishoz képest szokatlanul meleg van. Felvették a két bérautót, és a Yeadonből Stanburybe vezető úton mindannyian kihámozták magukat a dzsekikből és a kabátokból. Mindenütt vadon nőtt nárciszok virítottak, és néhány fa már élénken, üdén zöldellt.

Jessica meglátta Leont és Timet, amint egymás mellett sétáltak a gyepen; úgy tűnt, nagyon komoly beszélgetésbe bonyolódtak, mert mindketten a homlokukat ráncolták, és egyáltalán nem tűntek boldognak.

Leon Patricia férje volt, és a barátai általában úgy tettek, mintha ő lenne Stanbury tulajdonosa, pedig Patricia örökölte a birtokot. Leonnak nem igazán volt beleszólása semmibe, és ha bármi olyasmit beszélt meg vele, ami a házzal volt kapcsolatos, tudta, hogy utána a férfi azonnal Patriciához megy, hogy kikérje az utasításait.

Jessica megsózta a vizet, feltette az edényt a tűzhelyre, és begyújtotta a lángot. Ez volt a második húsvéti vakációja Stanburyben, összesen a hatodik, hiszen időközben volt már itt pünkösdkor, nyáron, ősszel és karácsonykor is. Mostanra már jól ismerte a konyhát, és kétségtelenül megkedvelte a házat és a tájat. Ennek ellenére néha arra gondolt, hogy jó lenne máshová menni Alexanderrel, a férjével. Csak kettesben.

Ami ironikus módon olyan dolog volt, amelyre Alexander tizenöt éves lánya is vágyott, és minden bizonnyal ez volt az egyetlen közös bennük. Jessica tudta, hogy Ricarda gyűlöli őt. Korábban, a hálószobában, amikor kipakolták a bőröndjeiket, Alexander egy cetlit húzott elő a nadrágzsebéből, és átnyújtotta Jessicának.

– Tessék, olvasd el! Ricarda kívánságlistája. Húsvétra.

Egy perforált lap volt, hanyagul kitépve egy füzetből. Ricarda egyáltalán nem igyekezett tisztán és szépen megírni.

Az én kívánságlistám – volt a tetejére firkálva, alatta pedig hatalmas, mélyen bevésett betűkkel: Nyaralás apuval Kanadában, egyedül. Az egyedül szót háromszor is aláhúzta.

– És mi lenne, ha egyszer tényleg elutaznál vele kettesben? – kérdezte Jessica, miközben visszaadta a férfinak a cetlit. – Talán jót tenne nektek. Nyilvánvalóan nem tud megbirkózni a válással. Azzal meg pláne nem, hogy újra megnősültél. Talán éreztetned kellene vele, hogy a szíved egy része még mindig hozzá és csakis hozzá tartozik.

Alexander megrázta a fejét.

– Nem akarok hetekig nélküled lenni.

– Megérteném. És talán mindannyiunknak segítene.

– Előbb változtatnia kéne a hozzáállásán. Ahogy veled szemben viselkedik, azért egyszerűen nem érdemel jutalmat. Ha most teljesítem ezt a kívánságát, azt fogja hinni, hogy bármit megengedhet magának. Ismerem a lányomat.

Mivel Ricarda már a kocsiban bejelentette, hogy nem vesz részt a vacsorán, Alexander most felmászott a padlásra, hogy beszéljen vele. Jessica kíváncsian várta, vajon jut-e valamire.

Az ajtó kitárult, és a ziháló Evelin rohant be a konyhába. Már átöltözött a vacsorához, szokásához híven kissé túlságosan is díszesen. Az égszínkék selyemruhát, amelynek alakformáló, laza szabása volt, Jessica akár még színházba is felvette volna. Itt, Stanburyben szinte kizárólag farmert és pulóvert viselt.

– Eléggé elkéstem – mondta Evelin, és nem úgy nézett ki, mint egy felnőtt nő, hanem mint egy szégyenkező iskolás lány –, elnézést! Megfeledkeztem az időről… – Hektikus, vörös foltok jelentek meg az arcán. – Hol van Patricia?

– Valószínűleg ő is megfeledkezett az időről – felelte Jessica egykedvűen. – Ne aggódj! Úgyis eltart egy darabig, amíg a víz felforr.

– Fogalmam sincs, hol lehet Tim.

Jessica az ablakon keresztül kimutatott.

– Odakint van Leonnal. Úgy tűnik, ők ketten nagyon elmélyülten beszélgetnek.

Evelin leült egy székre.

– Akarod, hogy felvágjam a paradicsomot?

– Ebben a ruhában inkább ne. Különben is… a kezed.

Evelin bal keze be volt kötözve, teniszbaleset, ahogy azt a többieknek is elmondta, amikor találkoztak. Evelin rendszeresen játszott, és minden nap járt edzőterembe, kocogott és aerobikórán vett részt, de egyáltalán nem volt sportos, sőt inkább ügyetlen, és emiatt gyakran szenvedett sérüléseket. Nem csoda, gondolta Jessica gyakran, az ő alakjával!

Evelin nem egyszerűen dús volt, hanem kövér, és úgy tűnt, hogy folyamatosan csak hízik. A sporttevékenysége sem tudta ellensúlyozni, hogy gyakorlatilag reggeltől estig tömte magába a kalóriákat sütemény, csokoládé és túl sok pohár prosecco formájában. Nem tűnt boldognak, annak ellenére, hogy gyönyörű házban élt, és a házassága is rendben volt. Nem dolgozott, és nem voltak gyerekei, Tim, a férje pedig egész nap a pszichoterápiás rendelőjében dolgozott, ami nagyon sikeresnek számított, és sok pénzt hozott nekik. Evelin azonban sokat volt egyedül. Sugárzott belőle a magány és a lehangoltság.

„Hat évvel ezelőtt – mesélte egyszer Patricia – elvesztette a babáját a hatodik hónapban, és úgy tűnik, azóta nem tud újra teherbe esni. Azt hiszem, ez nagyon bántja őt.”

– Mit fogsz csinálni ezen a vakáción? – kérdezte Evelin. – Megint annyit sétálsz majd?

Jessica már a kezdetektől fogva lenyűgözte a barátait a végtelenül hosszú, magányos séták iránti szenvedélyével. Legalább két-három órát töltött ilyenkor a szabadban, függetlenül attól, hogy esett-e az eső vagy sütött a nap. Előfordult, hogy a többiek egész nap nem is látták. Jessica tudta, hogy Patricia már megjegyzéseket is tett emiatt; szerinte Jessica túlságosan magának való, és túl gyakran járja a saját útját. Alexander elmondta neki.

– Talán meg kéne kérned őt vagy Evelint, hogy tartson veled – jegyezte meg –, vagy csatlakozz te hozzájuk! Különben még az az érzésük támadhat, hogy nem nagyon kedveled őket.

– Kedvelhetem úgy is az embereket, hogy közben mégsem vagyok velük éjjel-nappal. Patricia és Evelin mindig csak állnak a rét szélén, és nézik, ahogy Patricia lányai lovagolnak. Ez egyszerűen nem nekem való.

– Én mégis úgy gondolom, hogy néha azért megpróbálhatnád. Tudod, az összetartozás miatt.

Jessica néhányszor már megpróbálta teljesíteni Patricia kérését, de halálra unta magát. Diane és Sophie körbe-körbe lovagoltak a pónikon, Patricia pedig kommentálta a lányai minden egyes mozdulatát, és rengeteg anekdotát mesélt az életükből. Amit egyébként máskor is folyton megtett. Patricia nem ismert más témát, csak a családját. A gyerekei, a férje. A férje, a gyerekei. Időnként szó esett a gyerekei barátairól vagy a gyerekei tanárairól, és néha-néha a férje által indított perekről, mivel Leon ügyvéd volt, és – ha Patriciának hinni lehetett – az egyik legsikeresebb és legjelentősebb egész Münchenben. Patricia világa annyira tökéletes volt, hogy egy normális embernek futkosott tőle a hátán a hideg. Jessica mélységesen bizalmatlanul állt ehhez a tökéletességhez, és azt is tapintatlannak találta Evelinnel szemben, hogy Patricia állandóan a gyerekeivel kérkedik, tekintet nélkül az Evelint ért traumára. Jessica eleinte nem értette, hogy Evelin miért áll még mindig olyan közel Patriciához, de most már sejtette, hogy az együttlét pillanataiban próbál azonosulni a barátnőjével. Patricia úgy tűnt, mintha egy példa- vagy eszménykép lenne számára. Ezért próbálta ki magát minden sportágban, amit Patricia űzött. Csakhogy a barátnője remekelt bennük, míg Evelin ügyetlenül téblábolt. Jessica nézte őt, ahogy ott ül a konyhaszéken az alakformáló zsákruhájában, túlsúlyosan és esetlenül, és arra gondolt: ő itt a legboldogtalanabb mindannyiuk közül. Olyan szomorú a tekintete, és úgy tűnik, senki sem szokott vele beszélgetni.

Egy spontán érzést követve oda akart menni hozzá, hogy leüljön mellé, átkarolja a vállát, és megkérdezze, mi bántja annyira, de éppen ebben a pillanatban a konyhaajtó kinyílt, és Patricia jelent meg. És mint mindig, amikor belépett egy helyiségbe, úgy tűnt, azonnal elfoglalja és teljesen ki is tölti azt – alig egy méter hatvan alatti magassága és törékeny, gyermeki alakja ellenére. Bármit is csinált, mindig hihetetlenül intenzív volt, és jó páran akadtak, akik hihetetlenül kimerítőnek is találták.

– Elkéstem – jelentette ki –, bocsánat. – Hosszú, szőke haja megcsillant az esti nap fényében. Szűk, palackzöld háziruhát viselt, ami tökéletesen passzolt a főzéshez, de elég elegáns volt ahhoz, hogy később a vacsoránál is jól mutasson. Ez egyike volt azoknak a ruhadaraboknak, amelyeken Jessica gyakran csodálkozott, hogy egyes nőknek hogyan sikerül beszerezniük.

Patricia felpattant a konyhaasztalra. Ez jellemző volt rá; soha nem szokott csak úgy leülni egy székre, mint Evelin. Mindig volt valami különleges energia, valami különleges mozgékonyság mindenben, amit csinált.

– Épp most beszéltem telefonon Mrs. Collinsszal. Tényleg a leginkompetensebb ember, akivel valaha találkoztam. Úgy értem, hogy engedhet be egy vadidegent a házba csak úgy, mert azt állítja, hogy a rokonom, és meg kell javítania a fűtést? Legalább fel kellett volna hívnia és megkérdeznie.

Jessica halkan felsóhajtott. Patricia már napok óta ezen siránkozott. Közvetlenül az eset után, miután beszélt Mrs. Collinsszal, és megtudta, mi történt az idegen férfival, felhívta a barátait, és mindent elmondott nekik. A Münchenből Leedsbe tartó repülőúton is folyamatosan erről beszélt. Rettenetesen feldúlt volt, különösen amiatt, hogy a férje egész higgadtan vette az egészet.

– Nem értem, hogy lehet Leon ilyen nyugodt! – ismételgette a repülőn. – Ez a fickó veszélyes lehet. Egy bűnöző, egy szexuális ragadozó… tudom is én! Van két kislányunk… Istenem, egy perc nyugtom sem lesz a szabadság alatt! – Képtelen volt lehiggadni. – Mrs. Collins szerint megbízhatónak tűnt. Tényleg nem tudom, hogy lehet ennyire ostoba valaki. Mintha az alapján lehetne megítélni valakit, hogy hogy néz ki. Mégis mit gondolt az a vénasszony? Hogy a bűnözők fekete szemkötőt és háromnapos borostát viselnek? Bárcsak tudnám, mit keresett itt ez a fickó!

– Legalább nem lopott el semmit – mondta Evelin, ma már ötödször vagy hatodszor; Jessica azonban úgy gondolta, hiba lenne ebből arra következtetni, hogy a férfi nem rendelkezik kellő intelligenciával. Mindenki folyamatosan ismételgette magát a titokzatos idegennel kapcsolatban, mert mostanra már az összes találgatás kimerült, és nem volt értelme tovább beszélni róla. Az azonban világos volt, hogy Patricia egyhamar nem adja fel.

– Szaglászott – jelentette ki –, szerintem nyilvánvaló. Talán megpróbálta kitalálni, hogyan juthatna be éjszaka a házba. Vagy kinyitott egy ablakot a pincében, hogy később be tudjon jutni.

– Ennek könnyen utána lehet nézni – mondta Jessica.

– Mit gondolsz, mi volt az első dolgom, amint megérkeztünk? Minden átkozott lyukba bemásztam, és minden ablakot megzörgettem, ellenőriztem a zárakat. – Patricia megrázta magát. – Istenem, micsoda por van odalent! És szemét. Ősidők óta nem takarították ki.

– Nem tartom logikusnak – mondta Jessica. – A ház karácsony óta üresen áll. Teljesen elszigetelt. És ha valaki mindenképp be akar jutni a házba, akkor be is fog. Akkor miért várna addig, amíg mindannyian itt vagyunk? Az hülyeség lenne. Miért mutatkozna a takarítónő előtt, és adná meg a nevét? Miután három hónapja volt rá, hogy mindent békében kipakoljon, ha ez volt a célja. Arról nem is beszélve, hogy nem sok minden van itt, amit érdemes lenne elvinni.

– De ezt ő nem tudhatta. A függönyök mindig be vannak húzva, amikor távol vagyunk. Kívülről semmit sem lát.

– Akkor most már tudja. Nyilvánvalóan jól körülnézett. Nincs itt semmi, amiért érdemes lenne betörni.

– Talán nem is akar ellopni semmit – erősködött Patricia. – Talán szexuális bűnöző. Valami perverz, aki egyik éjszaka vérfürdőt akar itt rendezni.

Evelin elsápadt.

– Ne mondj ilyen szörnyűséget! – kiáltotta. – Egy szemhunyásnyit sem fogok aludni!

Patricia hűvösen nézett rá.

– A lehetőség tagadása nem teszi biztonságosabbá a helyzetedet. De az sem, ha mindent feketére festesz…

Jessica attól tartott, hogy bármelyik pillanatban kirobbanhat egy vita, ezért közbelépett:

– És ha tényleg a rokonod? – kérdezte nyugodtan.

Patricia csak bámult rá.

– Nincsenek rokonaim Angliában.

– Ezt nem tudhatod. Lehet, hogy egy harmad- vagy negyedfokú unokatestvér… vagy valaki, aki beházasodott… Nem tudom. A nagyapád angol volt. Tehát kell, hogy legyen egy itteni ága a családnak.

– A nagyapám Németországban alapított családot. Az angol családjából már senki sem élt, ezt apám elég gyakran elmondta nekem. Amikor visszament Angliába, egyedül maradt. Tehát nem lehet senki.

– De talán mégis. Mondjuk épp ez az ember. És lehet, hogy nem akar mást, csak kapcsolatba lépni veled.

– Ez akkor is elég furcsa módja a kapcsolatfelvételnek. Miért nem jön ide, mutatkozik be, teázunk egyet, és kész?

– Talán pont ezt akarta. Idejött, mi pedig még nem voltunk itt. Aztán Mrs. Collins véletlenül felbukkant. Megragadta az alkalmat, hogy belessen az életedbe. Valószínűleg szinte szétpukkadt a kíváncsiságtól a német… mondjuk úgy, unokatestvére vagy valami hasonló iránt.

– De…

– Nem túl szép dolog. Természetesen ilyesmit senki sem tehet. Ez csak egy elmélet, ami messze áll a te szexuális bűnözős változatodtól.

Patricia egyáltalán nem tűnt úgy, hogy meg lenne győzve.

– Hát… – mondta tétován.

Jessica a hűtőhöz ment, kinyitotta, és kivett egy üveg proseccót.

– Gyertek! – mondta – Most megiszunk együtt egy pohárral. A férfiak nélkül. Igyunk a szabadságra, és arra, hogy Patricia szexuális bűnözője valójában egy kedves ember, akivel jól kijövünk majd.

Odakint már kezdett szürkülni. Békés csend ereszkedett a konyhára. A tésztavíz bugyogott. Jessica kinézett. Leon és Tim jöttek vissza a kerten keresztül.

Tim szája csak egy vékony vonal volt, annyira összepréselte az ajkát. Leon beszélt és gesztikulált.

Valami nem stimmel köztük, gondolta Jessica. Egyszerre csodálkozott és aggódott: a barátok között általában minden rendben ment. Épp ez volt bennük a különleges.

Bármilyen nézeteltérés elképzelhetetlennek tűnt.

Ricarda valóban nem jelent meg a közös vacsorán. Alexander nem tudott beszélni vele, mert nem találta sem a szobájában, sem máshol a házban.

Komor arckifejezéssel ült az asztalnál, miközben Patricia a maga kimerítően intenzív módján beszélt hozzá.

– Ezt nem hagyhatod annyiban! Hiszen a lányod még csak tizenöt éves! Az egy rendkívül veszélyes kor. Lehet, hogy valami férfival találkozgat! Azt akarod, hogy hamarosan nagyapa legyél?

– Kérlek! – mondta Alexander fáradtan, és a kezével végigsimított az arcán. – Tényleg nem tart még ott.

– Honnan vagy ebben olyan biztos? Azt sem tudod, merre kószál. És egyáltalán nincs rá befolyásod. Elvált apaként honnan is lenne? Soha nem tartottam sokra Elena nevelési elveit, ezt te is tudod. Mindig túl nagy szabadságot adott Ricardának, elsősorban azért, hogy ne kelljen foglalkoznia a gyerekkel. Ha belegondolok, hogy én milyen kötelezettséget vállaltam Diane-nel és Sophie-val – ez persze a Madame-nak nem jelent semmit!

Jessicát gyakran meglepte, hogy Alexander elvált feleségéről milyen durván és megvetően beszéltek a baráti körében. Hiszen évekig közéjük tartozott, együtt nyaraltak Stanburyben, együtt éltek, beszélgettek, nevettek, és talán még a szívét is kiöntötte nekik. A válás pillanatában nyilvánvalóan kitaszítottá vált. Jessica azért avatkozott közbe, mert az volt a benyomása, hogy Alexander védtelenné vált Patricia megjegyzéseinek géppuskatüzével szemben.

– Nem hiszem, hogy az ördögöt a falra kellene festeni – mondta –, teljesen normális, hogy egy Ricarda korú lány próbál elszakadni a családtól, és a saját útját járja. Velem is így volt.

– Az én lányaimmal pedig biztosan nem lesz így – jelentette ki határozottan Patricia, és a lányok, akik Jessica szerint máris rendkívüli önérzetről tettek tanúbizonyságot, egyetértően mosolyogtak.

Leon tósztot mondott a közelgő ünnepekre, és mindannyian koccintottak egymással. Kétségtelenül úgy tűnt, hogy a barátság, az összetartozás és a bizalom meleg áramlata járta át az öreg, fával burkolt szobát. Jessica megértette, hogy az emberek miért ragaszkodnak a sok év alatt kialakult, már-már családias rendszerekhez. Ránézett a három férfira, akiket gyerekkoruk óta összekötött a barátságuk. Alexander, Leon és Tim.

– Állandóan együtt lógtunk – mondta neki egyszer Alexander –, tulajdonképpen mindent együtt csináltunk. És boldogok vagyunk, hogy meg tudtuk tartani ezt a barátságot, még akkor is, ha az egyetemen elkerülhetetlenül mindannyiunknak a saját útját kellett járnia.

Jessica nem sokkal a vacsora előtt megkérdezte Leont a Timmel folytatott vitájáról.

– Összevesztetek? Láttam, ahogy jöttök a kertből, és…

Leon rövid nevetéssel szakította félbe. – Az isten szerelmére! Valamit félreértettél. Nem veszekedtünk. Tim elmondta, min dolgozik, és én nagy érdeklődéssel hallgattam. Talán úgy értelmezted a koncentrációnkat, hogy feldúltak voltunk, de valójában erről szó sincs.

Jessicának nem az volt a benyomása, hogy tévedett volna, de a barátokról szerzett kevés tapasztalatából már tudta, hogy nincs értelme tovább kérdezősködni.

Ezért inkább Timhez fordult:

– Tim, hallottam, hogy valami érdekességen dolgozol. Elárulsz róla valamit?

– Nos – mondta Tim –, nem egy konkrét ügyön dolgozom, ha erre gondolsz. Most kezdtem el a doktori értekezésem előkészítését.

– Miért akarsz hirtelen ledoktorálni? – kérdezte Patricia. – A pszichoterápiás praxisod ragyogóan megy, ahogy az asszertivitás-tréningről szóló szemináriumaid is. Gondolod, hogy számít, hogy van-e doktori cím a neved előtt?

– Kedves Patricia – válaszolta Tim –, azt hiszem, az élet egyik nagy vonzereje a kihívásokban rejlik, amelyeket magunk elé állítunk, és amelyeknek aztán minden erőnket szenteljük. Végül is nem csak arról van szó, amire feltétlenül szükségünk van. Hanem az előrehaladásról, arról, hogy folyamatosan egy kicsit magasabbra tegyük a lécet.

– Mi a disszertációd témája? – kérdezte Jessica.

Tim élvezte, hogy a figyelem középpontjában állhat, ez látszott rajta.

– A függőség – válaszolta.

– Az emberek között kialakuló függőség?

– Igen, és bizonyos elkövető-áldozat konstellációk is, amelyek ebből adódnak. Amelyek szinte mindig lérejönnek a két ember közötti függőségi kapcsolatban. Ki milyen szerepet vállal, és miért? Milyen előnyök származnak belőle mindkettőjük számára?

– Ez érdekesen hangzik – ismerte el Jessica.

– Az is! – vágta rá Tim önelégült arckifejezéssel. – De nagyon összetett és munkaigényes is. Sok dolgom lesz a szabadság alatt.

– Még az elején tartasz? – érdeklődött Patricia.

Tim bólintott.

– Alapvetően még csak az előkészítő munkát végzem. Most dolgozok ki néhány személyiségprofilt, amelyekkel az elméleteimet szeretném magyarázni.

Patricia kissé zaklatottan felnevetett.

– Akkor egyáltalán nem biztonságos a környezetedben tartózkodni. A végén még esettanulmányként fogsz felhasználni a munkádban.

– Megtörténhet – erősítette meg Tim.

A nő egy ideig csak bámult rá.

– Hát, engem aligha érinthet. A legjobb akarattal sem vádolhatna meg senki a függőség bármilyen formájával.

– Annyira biztos vagy ebben? – kérdezte Tim.

Patricia tekintete villámokat szórt.

– Nos, valóban kíváncsi lennék, hogy mit találnál nálam.

– Ó, azt hiszem, ez eléggé nyilvánvaló. Végtelenül függsz attól a képtől, amit a nyilvánosság felé mutatsz. A tökéletes Patricia. A tökéletes feleség. A tökéletes anya. A tökéletes gyerekeivel és a tökéletes férjével egy tökéletes házban. Egyszerűen a tökéletes élet. És ez viszont egy hatalmas függésbe taszít téged Leontól. Mivel egyedül nem tudnád fenntartani ezt a látszatot, az ő együttműködésére vagy utalva, és ennek megfelelően bizonyos… engedményeket kell tenned neki.

Patricia arca élénkvörös lett, és olyan egyenesen és feszülten ült a helyén, mint egy acélrugó.

– Lehetne ennél világosabban? – kérdezte metszőn.

Tim visszafordította a figyelmét az ételére.

– Azt hiszem, értjük egymást – válaszolta a falatokat rágva, az érzelmek legkisebb jele nélkül.

Néhány percre nyomott csend ült a szobára, aztán hallották, hogy odakint kopog valaki a bejárati ajtón.

– Biztos Ricarda az! – mondta Patricia azonnal, nyilvánvalóan igyekezve elterelni a figyelmet magáról, mint a beszélgetés tárgyáról. – Alexander, azonnal oda kellene menned hozzá, és elmondani a véleményedet…

Alexander mozdult, hogy felálljon, de Jessica gyorsan a karjára tette a kezét.

– Ne tedd! Csak rontasz a helyzeten. Egyelőre hagyd őt békén!

– Nem akartam Ricardához menni – magyarázta Alexander. – Igazából szerettem volna bejelenteni valamit. – Elmosolyodott. – Én…

Most már a körmeit vájta a férfi karjába.

– Ne! Ne, kérlek, ne!

Mindenki meglepetten bámult rá.

– Mi folyik itt? – kérdezte Evelin.

Alexander ismét leült.

– Nem értelek téged – mondta.

Jessica gyorsan felállt.

– Megyek, megnézem Ricardát – motyogta.

Tudta, hogy visszautasítást fog kapni. Ennek ellenére gyorsan elhagyta a szobát, és felmászott a lépcsőn.