Gabriel
García
Márquez

Egy hajótörött
története

aki tíz napig hánykolódott egy mentőcsónakban, étlen-szomjan, aztán a haza hősének kiáltották ki, szépségkirálynők illették csókjukkal, reklámkampányokban meggazdagodott, majd a kormány elfordult tőle, és egyszer s mindenkorra elfelejtették.
– részlet –

Fordította Xantus Judit

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Gabriel García Márquez
Relato de un náufrago
Tusquets, Barcelona, 1970

© Gabriel García Márquez, 1996
Hungarian translation © Xantus Judit örököse, 1996

Tartalom

A történet története

1. Milyenek voltak a társaim, akik meghaltak a tengeren – A halál vendégei

2. Utolsó perceim a „farkashajó” fedélzetén – Kezdődik a tánc – Egy perc csend

3. Végignézem, ahogy négy társam megfullad – Csak három méter! – Egyedül

4. Első magányos éjszakám a Karib-tengeren – Sötét éjszaka – Nappali fény – Fekete pont a láthatáron

5. Társam a mentőcsónakban – Észrevettek! – A cápák ötkor jönnek – Társam a mentőcsónakban

6. Mentőhajó és kannibálsziget – Hajó a láthatáron! – Hét sirály

7. Egy éhező kétségbeesett kísérletei – Halott voltam – Milyen íze van a cipőnek

8. Harcom a cápákkal egy halért – Cápa a mentőcsónakban! – Szegény testem

9. Lassanként megváltozik a víz színe – Szerencsecsillagom – Hajnali napfény

10. Reményvesztetten… mindhalálig – „Meg akarok halni!” – A titokzatos gyökér

11. A tizedik napon újabb látomás: föld! – Föld! – Most akkor hol is van a föld?

12. Feltámadás idegen földön – Emberi nyomok – Az ember, a szamár és a kutya

13. Hatszázan kísérnek San Juanba – Le kell nyelnem a történetem – A fakír története

14. Hős vagyok, mert nem adtam meg magam a halálnak – Egy riport története – Hogyan lesz üzlet a történetből

A történet története

1955. február 28-án látott napvilágot a hír, hogy a kolumbiai hadiflotta Caldas nevű rombolójának a legénységéből nyolcan egy viharban a vízbe estek és eltűntek a Karib-tengeren. A hadihajó az egyesült államokbeli Mobile-ból indult, ahol javításnak vetették alá. Úti célja a kolumbiai Cartagena kikötője volt, ahová a tragédia után két órával, késés nélkül meg is érkezett. A hajótöröttek keresése azonnal megkezdődött azoknak az észak-amerikai fegyveres alakulatoknak a segítségével, amelyek a Panama-csatornán és a Karib-tenger déli részén látnak el katonai ellenőrző és különféle mentési feladatokat. Négy nap elteltével azonban felhagytak a kereséssel, és az eltűnt tengerészeket hivatalosan halottá nyilvánították. Egy héttel ezután azonban az egyik matróz félholtan felbukkant egy észak-kolumbiai, kihalt tengerparton, miután tíz napot töltött étlen-szomjan a céltalanul sodródó csónakban. Luis Alejandro Velasco volt a neve. Ez a könyv az általa elmesélt történet megszerkesztett változata, mely a katasztrófa után egy hónappal jelent meg a bogotái El Espectador című újságban.

Amikor megpróbáltuk percről percre rekonstruálni a kalandját, még sem a hajótörött, sem én nem sejtettük, hogy a kimerítő nyomozással új kaland kezdődik, amely később nem kis felfordulást okoz majd az országban; Luis Alejandro Velascónak rámegy a dicsősége és a karrierje, én meg kis híján a bőrömmel is fizetek majd érte. Kolumbia akkoriban Gustavo Rojas Pinilla tábornok sajátos katonai diktatúrája alatt élt: a tábornok egyik legemlékezetesebb hőstette az volt, hogy parancsára a hadsereg belelőtt a főváros központjában békésen tüntető tömegbe, és diákokat ölt meg; a másik pedig az, hogy a titkosrendőrséggel ártatlan bikaviadal-imádókat gyilkoltatott le – a pontos számukat azóta sem tudja senki –, akik egy vasárnap délután az arénában kifütyülték a diktátor lányát. A sajtót cenzúrázták, és az ellenzéki újságok mindennapos gondja az volt, hogy a politika csírájától is mentes témákat találjanak, amelyek mégis érdekelhetik az olvasókat. Az El Espectador című lapnál ez a tiszteletre méltó iparosmunka három ember dolga volt: Guillermo Cano főszerkesztőé, José Salgar felelős szerkesztőé és az enyém, vagyis az ügyeletes riporteré. Egyikünk sem töltötte még be a harmincat.

Amikor Luis Alejandro Velasco a saját lábán megérkezett hozzánk, és megkérdezte, hogy mennyit fizetnénk a történetéért, úgy fogadtuk a dolgot, amilyennek látszott: lerágott csontként. A fegyveres erők hetekre az egyik katonai kórházukba zárták, és csak a hivatalos újságíróknak nyilatkozhatott, meg egy ellenzékinek, aki orvosnak álcázta magát. A történetet részletekben már többször elmesélték, összevissza tekergették és forgatták, és úgy látszott, hogy az olvasók torkig vannak egy olyan hőssel, aki eladja önmagát, hogy órát reklámozzon, mert az övé nem késett a viharban; aki cipőnek csap hírverést, mert az övé olyan erős, hogy nem bírta széttépni, hogy megegye, és más, hasonlóan szennyes reklámkampányok főszereplője. Kitüntették, hazafias beszédeket mondott a rádióban, az eljövendő generációk példaképeként mutogatták a televízióban, virágözönben és zenekari kísérettel végigvonszolták a fél országon, szépségkirálynők csókolgatták és autogramokat osztogatott. Kisebb vagyont is összegyűjtött. Az, hogy hívás nélkül jött, pedig előtte égre-földre kerestük, valószínűsítette számunkra, hogy már nem nagyon van mit mesélnie, és pénzért képes bármit kitalálni, pedig a kormány pontosan megmondta neki, meddig mehet el a nyilatkozataiban. Nem is álltunk vele szóba: menjen isten hírével. Valami megérzésnek engedve azonban Guillermo Cano utánaszaladt a lépcsőn, mégis belement az alkuba, majd rám bízta a hajótöröttet. Mintha időzített bombát adott volna a kezembe.

Legelőször is az lepett meg, hogy a húszéves, mokány kölyök, akit az ember inkább hitt volna trombitásnak, mint a haza hősének, nemcsak az elbeszélés született mestere, hanem áttekintő képessége és emlékezőtehetsége is meghökkentő, ráadásul pedig olyan természet adta büszkeség van benne, hogy a saját hősiességét is megmosolyogja. Húsz nap munkájával, napi hatórás ülésekben, amelyek alatt én jegyzeteltem és keresztkérdéseket tettem fel, hátha ellentmondáson kapom, sikerült rekonstruálnunk a tengeren töltött tíz nap összefüggő, hiteles történetét. Ez annyira aprólékos és magával ragadó volt, hogy számomra egyetlen írói gondot okozott csupán: hogyan hitessem el az olvasóval. Nemcsak ezért, hanem mert mindketten így gondoltuk helyesnek, úgy döntöttünk, hogy egyes szám első személyben beszéljük el a történetet, és az ő nevét írjuk alá. Tulajdonképpen most fordul elő először, hogy az én nevem is szerepel a szöveggel kapcsolatban.

Még nagyobb volt a meglepetésem, amikor a negyedik munkanapon megkértem Luis Alejandro Velascót, hogy írja le nekem azt a vihart, amely a szerencsétlenséget okozta. Mivel pontosan tudta, hogy a válasza az igazgyöngynél is többet ér, mosolyogva válaszolt: „Hát… nem is volt vihar.” Ez igaz is volt: a meteorológiai intézet megerősítette, hogy a kérdéses február a szokásosnál is nyugodtabb és tisztább hónap volt a Karib-tengeren. Az igazság, amit addig sehol sem publikáltak, az volt, hogy a hajó megbillent a szélben a nyílt tengeren, a fedélzeten elszabadult a nem megfelelően rögzített rakomány, és nyolc matróz a tengerbe zuhant. A kijelentés három szarvashibáról rántotta le a leplet. Először is: hadihajón tilos az áruszállítás, másodszor: a hajó a túlsúly miatt nem tudott kellően manőverezni a hajótöröttek megmentése érdekében, harmadszor pedig csempészáruról volt szó: hűtőszekrényekről, tévékészülékekről, mosógépekről. Világossá vált, hogy a történet, akárcsak a romboló, nem megfelelően rögzített, politikai és morális rakomány hordozója, ami addig meg sem fordult a fejünkben.

Az elbeszélés fejezetenként, tizennégy egymást követő napon jelent meg. A kormány az első napokban örömmel üdvözölte, hogy hőse az irodalommal is eljegyezte magát. Később pedig, amikor az igazság kiderült, politikai baklövés lett volna megakadályozni, hogy a sorozat folytatódjék: a lap példányszáma majdnem megkétszereződött, és az olvasók izgatottan követelték a szerkesztőség előtt az előző napi példányokat, hogy hiánytalanul őrizhessék meg az egész sorozatot. A diktatúra képviselői, híven a kolumbiai kormányok hagyományaihoz, beérték annyival, hogy az igazságot retorikával kendőzzék: ünnepélyes közleményben tagadták, hogy a romboló csempészárut szállított. Hogy igazunkat bizonyítsuk, elkértük Luis Alejandro Velascótól azoknak a társainak a nevét, akiknek fényképezőgépük volt. Bár sokan közülük az ország különböző pontjain a szabadságukat töltötték, sikerült megtalálnunk őket, és olyan fényképeket vásároltunk tőlük, amelyeket az úton készítettek. Egy héttel a cikksorozat befejezése után az elbeszélés egyben is megjelent a lap különszámában a matrózoktól vásárolt fényképekkel együtt. A nyílt tengeren készült felvételeken, a fényképezkedő legénység mögött, jól kivehetően látszottak a csempészárut tartalmazó ládák, amelyeken még a márkanevek is tökéletesen olvashatók voltak. A diktatúra keményen megtorolta a dolgot, úgyhogy pár hónap múlva az újság meg is szűnt.

Luis Alejandro Velascót semmilyen nyomással, fenyegetéssel, csábító, megvesztegető ajánlattal nem tudták rákényszeríteni, hogy akár egyetlen szót is visszavonjon a történetből. A tengerészettől ki kellett lépnie, pedig nem értett máshoz, és eltűnt a mindennapok homályában. Két év sem telt bele, Kolumbiában megbukott a diktatúra, és az ország más, jobban öltözött, de nem sokkal igazságosabb rezsimek igájába került, én pedig Párizsban megkezdtem azt a bolyongó, kissé nosztalgikus száműzetést, amely annyira hasonlít egy sodródó csónak útjához. Senki nem hallott többé a magányos hajótöröttről, amíg csak néhány hónappal ezelőtt egy kósza újságíró rá nem talált egy autóbusz-vállalat íróasztala mögött. Láttam a fényképét: meghízott és megöregedett, és látszik rajta, hogy meggyötörte az élet, mégis sugárzik belőle a derűs nyugalom, amely azt a hőst jellemzi, akinek volt mersze felrobbantani a saját szobrát.

Én tizenöt éve olvastam utoljára ezt a történetet. Közölhetőnek tartom, bár nem sok értelmét látom a kiadásának. Most mégis megjelenik könyv formájában, mert meggondolatlanul igent mondtam, és a szavamat nem szoktam visszavonni. Elszomorító, hogy a kiadókat nem a szöveg saját értékei érdeklik, hanem a név, amely fölötte szerepel, és amely, számomra sajnálatos módon, egy divatos író neve. Szerencsére vannak könyvek, amelyek nem az írójukhoz tartoznak, hanem ahhoz, akiről szólnak. És ez a könyv ilyen.

G. G. M.
Barcelona, 1970. február

1.

Milyenek voltak a társaim, akik meghaltak a tengeren

Február 22-én közölték velünk, hogy visszatérünk Kolumbiába. Nyolc hónapja voltunk az Egyesült Államokban, az alabamai Mobile-ban, ahol a kolumbiai haditengerészet Caldas nevű torpedórombolóján elektromos és fegyverzeti hibákat javítottak meg. Miközben a hajón dolgoztak, a legénység különleges kiképzésben részesült. A kihajózásra várva a szabadnapjainkat úgy töltöttük, mint minden kikötőben időző matróz: lányokkal moziba jártunk, aztán meg találkoztunk a kikötőben, a Joe Palooka nevű kocsmában, ahol whiskyt ittunk, és néha verekedtünk egy jót.

Az én barátnőmet Mary Addressnek hívták, két hónappal azután ismertem meg, hogy Mobile-ba érkeztünk, egy másik matróz menyasszonyának a közvetítésével. Mary Addressnek jó nyelvérzéke volt, könnyen tanult spanyolul, de azt hiszem, nem is sejtette, miért hívják a társaim María Direcciónnak, vagyis Cím Máriának. A szabadnapjaimon moziba vittem, bár ő jobban szerette, ha fagylaltozni mentünk. Az én csekély angoltudásommal meg az ő kis spanyoljával egész jól elboldogultunk, de a moziban és a fagylaltozásban mindig tökéletesen egyetértettünk.

Egyetlenegyszer fordult elő, hogy nem Maryvel mentem moziba, aznap este, amikor a Zendülés a Caine hadihajón című filmet néztük meg. A társaim úgy hallották, hogy jó film, és hogy egy aknaszedő hajó legénységének az életéről szól. Ezért is mentünk el megnézni. De nem is az aknaszedő volt a legjobb a filmben, hanem a vihar. Mindnyájan egyetértettünk abban, hogy a filmbeli viharhoz hasonló esetben a legcélravezetőbb eljárás az, ha a kapitány megváltoztatja a hajó menetirányát, ahogy a filmben is történt. Sem én, sem a társaim nem éltünk még át akkora vihart, úgyhogy az egész filmből az ragadta meg leginkább a képzeletünket. Visszaúton a hajóra Diego Velázquez matróz, akire nagyon nagy hatással volt a film, nyilván arra gondolt, hogy nemsokára mi magunk is a tengeren leszünk, és azt kérdezte a többiektől: „Na és, ha velünk történne ilyesmi?” Bevallom, a film rám is nagy hatással volt. Nyolc hónap alatt teljesen elszoktam a tengertől. Nem féltem, hiszen az oktatónk megtanította nekünk, hogy mi a teendő hajótörés esetén. A különös nyugtalanság azonban, mely azon az estén fogott el, mikor a Zendülés a Caine hadihajónt láttuk, szokatlan volt.

Nem állítom, hogy abban a pillanatban megéreztem a katasztrófát. De az az igazság, hogy azelőtt még soha nem tartottam annyira a közelgő úttól. Gyerekkoromban, Bogotában, amikor a könyvekben nézegettem a képeket, nem jutott volna eszembe, hogy az embert tengeren is érheti halál. Sőt, nagy bizalommal gondoltam a tengerre. Attól fogva pedig, hogy majd tizenkét évvel azelőtt a haditengerészet kötelékébe léptem, soha egyetlen úton sem éreztem magamban a félelem vagy a nyugtalanság legkisebb jelét sem.

Mégsem szégyellem, hogy azon az estén, amikor megnéztük a Zendülés a Caine hadihajónt, a félelemhez nagyon hasonló érzés fogott el. Az emeletes ágy tetején hanyatt fekve a családomra gondoltam, meg az útra, amely Cartagenáig vár ránk. Nem tudtam aludni. Fejem alatt összekulcsolt kézzel hallgattam a rakparthoz csapódó víz lágy csobogását, meg a velem egy hálóban alvó negyven matróz békés szuszogását. Az én ágyam alatti fekhelyen Luis Rengifo elsőtiszt horkolt, nagyon hangosan. Nem tudom, miről álmodhatott, de az biztos, hogy az álma nem lett volna olyan nyugodt, ha tudja, hogy egy hét múlva a tenger fenekén fekszik, holtan.

A nyugtalanságom egész héten át kitartott. Az indulás napja idegesítően gyorsan közeledett, és én a társaimmal beszélgetve kerestem a megnyugvást. A Caldas készen állt az indulásra. Az utolsó napokban sokat emlegettük a családot, Kolumbiát, az otthoni terveket. A hajó lassan megtelt az otthoniaknak szánt ajándékokkal: rádiókkal, hűtőszekrényekkel, mosógépekkel és főleg tűzhelyekkel. Én egy rádiót vittem a fedélzetre.

Egyre közeledett az indulás napja, és én csak nem tudtam megfeledkezni az aggodalmaimról, úgyhogy elhatároztam, hogy amint visszaérek Cartagenába, kilépek a haditengerészet kötelékéből. Nem teszem ki magam többé a hajózással kapcsolatos veszélyeknek. A kihajózás előtti estén elindultam, hogy elbúcsúzzam Marytől. Először azt terveztem, hogy elmondom neki, mennyire szorongok, és ezért elhatároztam, hogy abbahagyom a hajózást. Végül mégsem tettem, mert nemrég megígértem neki, hogy visszajövök, és nem hitte volna el, ha elmondom neki, hogy többé nem szállok hajóra. Csak a legbizalmasabb barátomnak mondtam el a dolgot, Ramón Herrera másodtengerésznek, aki bevallotta, hogy ő is hasonlóképpen döntött. Miután így megosztottuk egymással aggodalmainkat, Ramón Herrera, Diego Velázquez és én betértünk egy búcsúpohárra a Joe Palookába.

Egy búcsúpohárra gondoltunk, de hát öt üveg whisky lett belőle. Barátnőink, akikkel majdnem minden este együtt szórakoztunk, az utazás hírére búcsút akartak venni tőlünk, be akartak csípni, hogy hálájuk jeléül sírhassanak egy jót. A karmester, aki mosolytalan, szemüveges ember volt, úgyhogy egyáltalán nem látszott zenésznek, csak tangókat és mambókat játszatott a zenekarral: azt hitte, hogy az kolumbiai zene. A barátnőink sírtak-ríttak, és vedelték a másfél dolláros whiskyt.

Mivel azon a héten háromszor is kaptunk fizetést, úgy döntöttünk, nagy bulit csapunk. Én azért akartam berúgni, mert tele voltam szorongással. Ramón Herrera azért, mert jó kedve volt, mint mindig, mint az arjonaiaknak általában, és dobolni is tudott, meg rendkívül ügyesen utánozta a divatos énekeseket.

Már majdnem visszaindultunk a hajóra, mikor egy egyesült államokbeli matróz odajött az asztalunkhoz, és engedélyt kért Herrerától, hogy felkérhesse a barátnőjét, egy nagydarab szőke lányt, aki egyébként a legtöbbet ivott és a legtöbbet sírt – őszintén! – egész este. Az amerikai angolul beszélt Herrerához, aki erre jól megtaszította a fickót, és spanyolul azt mondta neki: „A faszom se érti, amit mondasz!”

Mobile még nem látott olyan jó kis bunyót, mint ami ott kitört: székek mentek ripityára emberek fején, URH-s járőrök, rendőrség – volt ott minden. Ramón Herrera behúzott két hatalmasat a jenkinek, majd Daniel Santost utánozva hajnali egykor visszatért a hajóra.

Azt mondta, most fog behajózni utoljára életében. Hát ez így is lett.

Február 14-én hajnali háromkor a Caldas felszedte a horgonyt Mobile-ban, és elindult Cartagena felé. Mindannyian boldogok voltunk, hogy hazafelé tartunk. Mindannyian tele voltunk ajándékokkal. Miguel Ortega tüzér tizedes látszott a legboldogabbnak. Életemben nem ismertem nála józanabb embert. Nyolc hónapos mobile-i tartózkodása alatt egyetlen dollárt sem adott ki meggondolatlanul. Minden pénzén a feleségének vett ajándékot. Az asszony Cartagenában várt rá. Az indulás hajnalán Miguel Ortega tizedes a hajóhídon állt, és éppen a feleségéről és a gyerekeiről beszélt, ami nem volt véletlen, hiszen soha nem is beszélt semmi másról. Hűtőszekrényt vitt haza, automata mosógépet, rádiót és tűzhelyet. Tizenkét óra múlva Miguel Ortega tizedes az ágyán hevert, és majd belehalt, olyan rosszul volt. Hetvenkét óra múlva pedig a tenger fenekén feküdt, holtan.

A halál vendégei

Amikor egy hajó felszedi a horgonyt, elhangzik a parancs: „Személyzet a helyére!” Mindenki addig marad a helyén, amíg a hajó el nem hagyja a kikötőt. Csendben álltam a torpedótorony melletti őrhelyemen, és néztem, ahogy Mobile fényei elvesznek a ködben, de nem Maryre gondoltam. A tengerre gondoltam. Tudtam, hogy másnapra elérjük a Mexikói-öblöt, amely az évnek ebben az időszakában veszélyes hely. Hajnalig nem is láttam Jaime Martínez Diago fregattkapitányt, a hadműveleti másodkapitányt: ő volt az egyetlen tiszt, aki meghalt a katasztrófában. Magas, izmos, csendes ember volt, nem sok dolgom volt vele. Csak azt tudtam róla, hogy tolimai, és hogy nagyszerű ember.

Találkoztam viszont azon a hajnalon Julio Amador Caraballo első segédtiszttel, aki a másod-vitorlamesteri feladatokat látta el, magas, jóképű férfi volt, elment mellettem, egy pillanatra visszanézett Mobile fényeire, és a posztjára sietett. Azt hiszem, akkor láttam utoljára a hajón.

A Caldas legénységéből senki nem örült úgy a hazatérésnek, mint Elías Sabogal főgépész segédtiszt. Igazi tengeri medve volt. Alacsony, cserzett képű, mokány, vérbeli társalgó. Úgy negyvenéves lehetett, és azt hiszem, az évei nagy részét áttársalogta.

Sabogal segédtisztnek megvolt rá az oka, hogy mindenkinél boldogabb legyen. Cartagenában a felesége és hat gyereke várt rá. De a hatból csak ötöt ismert: a hatodik akkor született, amikor mi Mobile-ban voltunk.

Napkeltéig teljesen nyugodt volt az utunk. Egy óra alatt újra beleszoktam a hajózásba. Mobile fényei a távolba, a ködös hajnal csendjébe vesztek, keleten már látszott a felkelő nap. Akkor már nem voltam nyugtalan, csak fáradt. Egész éjjel nem aludtam. Szomjas voltam. És rossz emlékeim voltak a whiskyről.

Reggel hatkor hagytuk el a kikötő öblét. Akkor elhangzott a parancs: „Szolgálatban lévők, lelépni! Tengeri őrség tagjai a helyükre!” Ahogy meghallottam a parancsot, elindultam a hálóterembe. Az ágyam alatti emeleten Luis Rengifo ült az ágya szélén, és a szemét dörzsölte, hogy felébredjen.

– Merre járunk? – kérdezte Luis Rengifo.

Megmondtam neki, hogy épp most hagytuk el a kikötőt. Aztán felmásztam az ágyamra, és megpróbáltam aludni.

Luis Rengifo ízig-vérig tengerész volt. Chocóban született, messze a víztől, de a vérében volt a tenger. Amikor a Caldas megérkezett javításra Mobile-ba, Luis Rengifo még nem tartozott a legénységhez. Washingtonban volt fegyverzeti továbbképzésen. Komoly ember volt, szeretett tanulni, és egyformán jól beszélt angolul és spanyolul.

Március 15-én Washingtonban megkapta általános mérnöki diplomáját. Ott is nősült, 1952-ben, egy dominikai lányt vett el. Amikor a Caldas rombolót megjavították, Luis Rengifo Mobile-ba jött, hogy csatlakozzék a legénységhez. Mikor elindultunk, azt mondta, Kolumbiában első dolga lesz, hogy elintézi a hatóságoknál, hogy a felesége utána jöhessen Cartagenába.

Mivel már nagyon rég nem ült hajón, majdnem biztos voltam abban, hogy Luis Rengifo nem ússza meg tengeribetegség nélkül. Utunknak azon az első hajnalán, miközben öltözködött, azt kérdezte tőlem:

– Mi van, nincs még hányingered?

Azt feleltem neki, hogy nincs. Rengifo erre azt mondta:

– Két-három óra múlva már azt sem tudod majd, fiú vagy-e vagy lány.

– Inkább te leszel ezzel így.

– Akkor leszek én tengeribeteg, amikor a tenger lesz az.

Az ágyamon elnyúlva próbáltam elaludni, de megint eszembe jutott az a vihar.

Megint elfogott a rettegés, mint előző este. Lehajoltam Luis Rengifóhoz, aki már épp befejezte az öltözködést, és aggodalmasan figyelmeztettem:

– Csak vigyázz, nehogy a nyelved bajt hozzon rád.

2.

Utolsó perceim a „farkashajó” fedélzetén

„Már az öbölben járunk” – mondta az egyik társam, amikor február 26-án felkeltem reggelizni. Előző nap kicsit megijedtem a Mexikói-öböl időjárásától. A romboló azonban, bár imbolygott kissé, könnyedén haladt. Jókedvűen gondoltam arra, hogy alaptalan volt a félelmem, és felmentem a fedélzetre. A part körvonalai már elmosódtak. Körülöttünk csak a zöld tenger és a kék ég terült el. A fedélközben ott ült Miguel Ortega tizedes, sápadtan, megviselten, és megpróbált felülkerekedni a tengeribetegségen. A dolog már előbb elkezdődött. Miguel Ortega tizedes – aki különben nem volt éppen kezdő tengerész – már akkor sem volt képes talpra állni, amikor még látszottak Mobile fényei, pedig az már huszonnégy órával korábban volt.

Miguel Ortega Koreát is megjárta a Padilla Admirális nevű fregatton. Sokat hajózott, hozzászokhatott már a tengerhez. Aznap nyugodt volt a víz, őt mégis fel kellett segíteni, hogy elfoglalhassa őrhelyét. Valósággal haldoklott. A gyomra semmiféle ételt nem fogadott be, és mi, akik együtt voltunk vele őrségben, leültettük a taton vagy a fedélközben, és békén hagytuk, míg csak parancsot nem kaptunk a hálóterembe való visszavonulásra. Akkor hasra feküdt az ágyán, a fejét kilógatta, és úgy várta, hogy okádjon.

Úgy emlékszem, Ramón Herrera mondta 26-án este, hogy a helyzet a Karib-tengeren rosszabb lesz. Úgy számítottunk, hogy éjfél után hagyjuk majd el a Mexikói-öblöt. Őrhelyemen, a torpedótorony mellett bizakodva arra gondoltam, hogy nem is olyan sokára megérkezünk Cartagenába. Az éjszaka tiszta volt, és a magas, kerek égen ragyogtak a csillagok. Mióta beléptem a haditengerészethez, kedvenc időtöltésem lett a csillagok felismerése. Aznap éjjel, amíg a Caldas nyugodtan haladt a Karib-tenger felé, újra kedvem támadt, hogy a csillagos égboltot fürkésszem.

Azt mondják, hogy az öreg tengerészek, akik beutazták már az egész világot, a hajó mozgásából meg tudják állapítani, hogy melyik tengeren járnak. Mivel ott hajóztunk, ahol a tengerészkedést kezdtem, éreztem, hogy a Karib-tengeren vagyunk. Megnéztem az órám. Éjjel tizenkettő óra harminc perc volt. Február 27-e, hajnali fél egy. Még ha a hajó nem hánykolódott volna annyira, akkor is tudtam volna, hogy a Karib-tengeren vagyunk. De hánykolódott. Én pedig, aki amúgy soha nem szenvedtem tengeribetegségben, nyugtalankodni kezdtem. Volt valami furcsa előérzetem. Egyszer csak eszembe jutott Miguel Ortega tizedes, aki ott okádott, lent, az ágyán.

Reggel hatkor a romboló már úgy hánykolódott, mint egy üres dióhéj. Luis Rengifo ébren volt az alattam levő ágyon.

– Na mi van, Dagikám? Még nem lettél rosszul? – kérdezte.

Azt feleltem neki, nem. De nem titkoltam előtte, hogy tartok valamitől. Rengifo, aki, mint mondtam, mérnök volt, eminens diák és jó tengerész, erre elmagyarázta, hogy miért nem lehetséges, hogy a Caldas balesetet szenvedjen a Karib-tengeren. „Farkashajó” – tette hozzá. És emlékeztetett arra is, hogy a háború alatt ugyanezeken a vizeken a kolumbiai torpedóromboló elsüllyesztett egy német tengeralattjárót.

„Biztonságos hajó” – mondta Luis Rengifo. Én ott feküdtem az ágyamon, és bár aludni nem tudtam a hánykolódó hajón, de biztonságban éreztem magam a szavai miatt. A szél egyre erősebben fújt a hajó fara felől, én pedig elképzeltem, milyen látvány lehet a Caldas abban a hatalmas hullámverésben. És akkor eszembe jutott a Zendülés a Caine hadihajón.

Az idő ugyan nem változott, de a hajót rendben lehetett kormányozni. Amíg őrségben voltam, azt tervezgettem, hogy mit fogok csinálni Cartagenában, ha megérkezünk. Írok majd Marynek. Úgy gondoltam, hetente kétszer írok neki, mindig is szerettem írni. Amióta beléptem a haditengerészethez, minden héten írtam levelet a családomnak Bogotába. Gyakran írtam hosszú, részletes leveleket a barátaimnak az Olaya negyedbe. Úgyhogy Marynek is írok, gondoltam, és kiszámítottam, hogy mennyi van még hátra a cartagenai megérkezésig: pontosan huszonnégy óra. Az volt az utolsó előtti őrszolgálatom.

Ramón Herrera segítségével az ágyára vonszoltuk Miguel Ortega tizedest. Egyre rosszabbul volt. Mióta elindultunk Mobile-ból, vagyis három napja, nem evett semmit. Beszélni is alig volt már ereje, és kíntól eltorzult arca zöld volt.

Kezdődik a tánc

A tánc este tízkor kezdődött. A Caldas egész nap hánykolódott, de közel sem annyira, mint éjszaka, február 27-e éjszakáján, amelyet én ébren töltöttem az ágyamon, és rettenettel gondoltam a fedélzeten őrségben lévőkre. Tudtam, hogy a hálóteremben lévő matrózok közül egyik sem tud aludni. Valamivel tizenkettő előtt odaszóltam Luis Rengifónak, az alsó szomszédomnak:

– Na mi van, szédülsz már?

Úgy volt, ahogy gondoltam: Luis Rengifo sem tudott elaludni. De azért a jókedvét a hánykolódó hajón sem vesztette el.

– Mondtam már neked, hogy ha én elszédülök, abba a tenger is beleszédül.

Mindig ezt mondogatta. Csakhogy aznap éjjel alig volt ideje befejezni a mondatot.

Már mondtam, hogy nyugtalan voltam. Már mondtam, hogy valami félelemfélét éreztem. Ahhoz azonban nem fér kétség, hogy mit éreztem 27-én éjjel tizenkettőkor, amikor a hangosbeszélőkön át elhangzott az általános parancs: „Az egész személyzet menjen át a bal oldalra.”

Tudtam, mit jelent ez. A hajó veszélyesen jobbra dőlt, és a saját súlyunkkal kellett megpróbálni kiegyenlíteni. Két év hajózás alatt először éreztem félelmet: megijedtem a tengertől. A szél süvített fent, ahol a fedélzeti őrség tagjai nyilván teljesen átázva vacogtak.

Ahogy meghallottam a parancsot, leugrottam az ágyról. Luis Rengifo nagyon nyugodtan kelt fel, felállt, és átment az egyik bal oldali ágyhoz: azok üresek voltak, mert az őrségben lévők aludtak volna bennük. Belekapaszkodtam az ágyakba, úgy próbáltam haladni, aztán eszembe jutott Miguel Ortega.

Meg se tudott mozdulni. Amikor a parancsot meghallotta, megpróbált feltápászkodni, de visszaesett az ágyra, mert legyőzte a rosszullét és a gyengeség. Segítettem neki felkelni, és áttettem a bal oldali ágyra. Nagyon halkan azt mondta, hogy rettenetesen rosszul van.

– Majd elintézzük, hogy ne kelljen őrségbe menned – mondtam neki.

Rossz viccnek tűnhet, de igaz: ha Miguel Ortega a helyén marad, még mindig él.

28-án, hajnali négykor, egyetlen perc alvás nélkül gyűltünk össze hatan a hajó farában, készen az őrszolgálat megkezdésére. Köztünk volt Ramón Herrera is, mindennapi társam. Az őrséget Guillermo Rozo tiszthelyettes vezette. Ez volt az utolsó feladatom a hajó fedélzetén. Tudtam, hogy délután kettőkor Cartagenában leszünk. Úgy gondoltam, hogy az őrszolgálat átadása után alszom egy nagyot, hogy aznap este jól kiszórakozhassam magam a szárazföldön, nyolc hónapos távollét után. Hajnali fél hatkor lementem szemlézni a hajófenékbe, egy hajósinas kíséretében. Hétkor leváltottak bennünket a tényleges őrségből, hogy reggelizni mehessünk. Nyolckor végleg leváltottak. Akkor adtam át az utolsó őrséget, jelentve, hogy említésre méltó esemény nem történt, bár a szél erősödőben volt, az egyre magasabbra csapó hullámok pedig csak a hajóhídon törtek meg, és onnan zuhogtak alá a fedélzetre.

Ramón Herrera a hajó farában tartózkodott. Vele volt az ügyeletes vízimentő is, Luis Rengifo, rajta a fejhallgató. A fedélközben feküdt, és még mindig szenvedett a tengeribetegségtől Miguel Ortega tizedes. Ott kevésbé lehetett érezni a hánykolódást. Pár szót váltottam Eduardo Castillo másodtiszttel, a csendes bogotái fiúval, aki a hajó raktárosa volt. Már nem emlékszem, miről beszéltünk. Csak arra emlékszem, hogy aztán már csak akkor láttam viszont, órák elteltével, amikor a tengerbe fulladt.

Ramón Herrera éppen kartonpapírdarabokat gyűjtött maga köré, hogy azokkal takarózzon, és aludni próbáljon. A hánykolódás miatt a hálótermekben lehetetlen volt pihenni. A hullámzás egyre erősebb volt, a hullámok a fedélzetre csaptak. Ramón Herrera és én a hajó farában, a jól összekötözött hűtőgépek, mosógépek és tűzhelyek közt feküdtünk le, alaposan körülbástyáztuk magunkat, nehogy magával sodorjon bennünket a hullámzás. Én a hátamon feküdtem, és az eget néztem. Nyugodtabban éreztem magam fekvő helyzetben, és biztos voltam benne, hogy pár óra múlva a cartagenai öbölben leszünk. Nem volt vihar, az ég teljesen tiszta volt, a látási viszonyok biztonságosak, az ég mélykéken ragyogott. Akkor már a csizmám se szorított, mert levettem az őrség átadása után, és tornacipőt húztam.

Egy perc csend

Luis Rengifo megkérdezte, hány óra. Fél tizenkettő volt. A hajó egy órával azelőtt kezdett veszélyesen jobbra dőlni. A hangosbeszélőkön elhangzott az előző esti parancs: „A személyzet minden tagja menjen át a bal oldalra.” Ramón Herrera és én meg se mozdultunk, mert a bal oldalon voltunk.

Miguel Ortega tizedesre gondoltam, egy perccel azelőtt láttam a jobb oldalon, és szinte ugyanakkor észre is vettem, ahogy ott botladozik. Elvágódott a bal oldalon, olyan rosszul volt a tengeribetegségtől. Ugyanebben a pillanatban a hajó veszélyesen megdőlt. Visszatartottam a lélegzetemet. Hatalmas hullám söpört át felettünk, bőrig áztunk, mintha megmártóztunk volna a tengerben. A hajó lassan kínlódva került csak vissza eredeti helyzetébe. Az őrségben álló Luis Rengifo halottsápadt volt. Idegesen mondta: – A francba! Megbillent a hajó.

Akkor láttam először idegesnek. Mellettem Ramón Herrera ült csendben, elgondolkodva, bőrig ázva. Egy percig teljes volt a csend. Aztán Ramón Herrera azt mondta:

– Ha kiadják a parancsot, hogy vágjuk el a rakományt rögzítő köteleket, hogy minden a vízbe essen, én leszek az első, aki teljesíti.

Tizenegy óra ötven perc volt.

Én is azt hittem, hogy bármelyik pillanatban kiadhatják a parancsot a terhet rögzítő kötelek elvágására. Ezt úgy hívják, hogy „könnyítési készenlét”. Ha kiadták volna a parancsot, a sok rádió, hűtőgép meg tűzhely azonnal a vízbe zuhant volna. Arra gondoltam, ez esetben le kell majd mennem a hálóterembe, mert a fedélzeten csak úgy voltunk biztonságban, hogy körülbástyáztuk magunkat a hűtőgépekkel meg a tűzhelyekkel. Enélkül magával ragadtak volna bennünket a hullámok.

A hajó tovább küzdött a hullámokkal, de egyre jobban megdőlt. Ramón Herrera kigörgetett egy ponyvát, és betakarózott vele. Egy, az előzőnél is nagyobb hullám zúdult ránk, de mi már a ponyva alatt voltunk. A fejemet a kezembe temettem, amíg a hullám átzuhogott felettünk. Fél perc múlva megszólalt a hangosbeszélő rekedt hangja.

„Kiadják a parancsot a rakomány kioldozására” – gondoltam. De nem így történt, más parancs hangzott el, magabiztosan, kimérten: „A személyzet fedélzeten tartózkodó tagjai használjanak mentőmellényt.”

Luis Rengifo nyugodtan az egyik kezébe vette a fejhallgatót, a másikkal meg felvette a mentőmellényt. Mint ahogy a nagy hullám után, abban a pillanatban is végtelen ürességet éreztem, aztán meg mélységes csendet. Láttam, hogy Luis Rengifo már felvette a mellényét, és visszaveszi a fejhallgatót. Behunytam a szemem, és tisztán kivehetően hallottam az órám ketyegését.

Körülbelül egy percig hallgattam a ketyegést. Ramón Herrera meg sem mozdult. Úgy számítottam, háromnegyed tizenkettő lehet. Két óra múlva Cartagenában kell lennünk. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha a hajó fennakadt volna a levegőben. Előhúztam a kezem, hogy megnézzem, hány óra, de nem láttam se a karomat, se a kezemet, se az órámat. A hullámot sem láttam. Csak azt éreztem, hogy a hajó megbillen, és az a teher pedig, amibe én kapaszkodom, gurul velem együtt. A másodperc töredéke alatt felpattantam: a víz a nyakamig ért. Láttam Luis Rengifót: elzöldülve, kidülledt szemmel, némán magasra tartotta a fejhallgatót, és megpróbált felbukkanni a víz alól. Aztán teljesen elborított a víz, és elkezdtem felfelé úszni.

Megpróbáltam a felszínre kerülni, és egy, két, három másodpercig felfelé úsztam. Majd tovább úsztam felfelé. Már alig volt levegőm. Majdnem megfulladtam. Megpróbáltam belekapaszkodni a rakományba, de a rakomány már nem volt ott. Semmi nem volt körülöttem. Amikor a felszínre kerültem, semmit sem láttam magam körül, csak a tengert. Egy másodperccel később, úgy száz méternyire, feltűnt a hullámok közül a hajó: körös-körül csurgott róla a víz, mint a tengeralattjárókról. Csak akkor jöttem rá, hogy a vízbe estem… … …

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Losoncz-Kelemen Emese
Borító Gerhes Gábor
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4193 2

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence