Tartalomjegyzék

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

Kristin M. Furrier

A másik Watton lány

Anne Watton története

Kristin M. Furrier: A másik Watton lány –

Anne Watton története

©Szücs Krisztina 2025

Szerkesztés/korrektúra: Virágh Máté

Borítóterv: Szabó Borka

Illusztrációk: Bacsa Zsófia

Borítókép: Shutterstock

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/k.m.furrier/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2025.

epub ISBN: 9786156855459

mobi ISBN: 9786156855466

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Az emberek oly’ könnyedén tudnak ítélkezni, mint mások levegőt venni. Ám nem gondolnak bele, hogy ezen tevékenységükkel életeket tesznek tönkre. Lelkeket, melyek talán soha nem gyógyulnak meg. Bármit is hoz számukra a sors…

(Kristin M. Furrier)

1. fejezet

A Watton család

1879. augusztus, Bangor, Wales

Furcsán szürkés felhők gyűltek az égen, amikor Anne Watton kilépett a walesi Watton-farm ajtaján, és felnézett a magasba. Szemei összeszűkültek a látványtól, majd barna hajára húzta a kendőjét, és megkötötte az álla alatt úgy, mintha legalábbis egy ötvenesztendős matróna lett volna. Csupán a hátán kikandikáló hosszú hajfonat mutatta, hogy a sötétbarna zsákvászonból varrt ruha és a kopott szürke kendő egy mindössze tizenhat éves hajadont rejt a valóság elől. Bármennyire is esőt jósoltak a szürke felhők, ez nem változtathatott azon a tényen, hogy épp a heti mosás napja esedékes. Így Anne – szokásához híven – elindult előkészíteni mindent, ami az említett tevékenységhez szükséges. Ez tagadhatatlanul nagyon nehéz munka lehetett egy fiatal hölgy számára, aki ráadásul egy nemes úr, Lord Watton középső leánya volt, ezért egyáltalán nem kellett volna ilyen jellegű munkát végeznie. Ám sajnos a „kellett” szó ebben a családban egészen másra irányult. Miután a Watton család csak egy üres lordi rangot tudott felmutatni, semmi egyebet, így a három leánynak – Anne-nek, Emmának és Louise-nak – ugyanolyan módon részt kellett venniük a házi- és a ház körüli munkákban, mint az édesanyjuknak, Lady Wattonnak és a néhanapján érkező bejárónőjüknek, Mrs. Blake-nek. Azonban, miután a család anyagi helyzete nem engedhetett meg nagy kihágásokat, így Mrs. Blake is csak heti egy alkalommal jöhetett a házhoz. Hogy hogyan történhetett ez meg a bangori családdal? Az egy igazán szomorú história, mely igen régen kezdődött.

Évekig minden nagyon jól alakult. Amikor Lord James Abraham Watton nőül vette Miss Virginia Normant – kinek szépsége igencsak elvarázsolta a fiatal lord szívét –, nem igazán törődött azzal, hogy az immáron Mrs. Watton oly csekély hozománnyal érkezett, hogy azt nagyon hozománynak sem lehetett nevezni. A mézeshetek alatt még egyiküket sem foglalkoztatta a megélhetés nehézsége sem, amíg a fiatal házasok kettecskén nem költöttek annyit, hogy az problémákat vetett volna fel. Lord Watton igencsak jól kezelte a gazdaságát, ami szép hasznot hozott évről évre. Ahogy telt az idő, és sorban megérkeztek a család leányai, egyre inkább előtérbe került, hogy a három fiatal kisasszony taníttatása mennyi pénzt emészt fel. Ezért a Watton családnak egyre több mindenről kellett lemondania. Először a dajka, utána a nevelőnő, később a szobalányok, végül a szakács elengedése is létszükségessé vált. A sors ugyanis cseppet sem volt kegyes a családhoz, amikor olyan betegség tört ki a Watton-farmon 1878 nyarán, amely az egész birkaállományt elpusztította, ezzel pedig szinte a nullával lett egyenlő a család vagyona. Lord Watton így kénytelen volt kölcsönhöz folyamodni, hogy újabb jószágokat vásárolhasson, amivel segít fenntartani a gazdaságát. Ám a betegség sajnos ismét felütötte a fejét az állatok között, így végül nem maradt más a családban, mint adósság és egy üres lordi cím. Egy módon kecmereghetett volna ki ebből az egyre több gonddal küzdő és mind jobban öregedő Lord Watton a csődből, ha félreteszi büszkeségét, és segítséget kér a jómódban élő testvéröccsétől, Lord Henry Wattontól. Ám az önfejűség és a hiba beismerése nem volt az idősebbik Watton kenyere, így inkább elfordította fejét a valóságtól, és apró könyvtára menedékéből figyelte csendben családja mérhetetlen hanyatlását, minthogy meghunyászkodjon a testvére előtt.

Anne – a középső Watton gyermek – nagyon jól viselte ezen új terheket tizenhat évesen. Bizony azt hihette a külső szemlélő, hogy a leány nem csupán jól végzi a hihetetlenül nehéz munkáit, de még talán élvezi is, amiért a munkájával támogatni tudja a családot. És bár az idős lord próbálkozásait senki emberfia el nem vitathatta – vagyis azon tényt, hogy sokat küzdött a jólétükért –, de a család nem volt olyan szerencsés, mivel semmi sem úgy alakult, ahogyan azt eltervezték.

Így hát Anne ezen a borús reggelen is kihúzta a fadézsát az alsó konyhából, és felrakta az állványra, melyet erre a célra építettek. Majd elindult a házba megkeresni nővérét, Emmát, hogy a segítségével kicipelhessék a felforralt vizet a konyhából. Amint a fehér épület felé haladt, megállt egy pillanatra szemügyre venni a fehér falon futó rózsát. Nagyon sok hervadt virágot talált rajta, ami elnyomva a friss, piros bimbókat, csak szomorúan lógott a szárán, így gyorsan elkezdte leszedni őket. Rendbe akarta szedni, mert a lelke egyszerűen gyűlölte a rendetlenséget a házban, a kertben és bizony a gondolataiban is. Nap mint nap feltette magában a kérdést: „Hát nincs szebb látvány egy tiszta abrosznál, vagy egy frissen gyomlált virágoskertnél, vagy a kikeményített csipkénél?” Így most is iparkodott javítani a takaros kis vidéki házuk kinézetén, ám néhány perc elteltével belátta, ez a mosással egy napon nem fog menni. Így magára hagyta a szomorkodó rózsát, és belépett a házba.

– Emma! – kiáltott fel a lépcsőn a szobák irányába, mert tudta, hogy a nővére ott lustálkodik.

A hálószobák mind a ház emeleti részén terültek el. A földszinten csupán a konyha, egy apró nappali, egy könyvtár – ami igazából csak egy könyvtárnak kikiáltott szobácska volt –, és egy még kisebb kamra foglalt helyet.

Emma teljesen más természettel bírt, mint Anne. Talán nem túlzás azt állítani, hogy a két Watton kisasszony egymás teljes ellentéte volt. Emma gyűlölte a házimunkát, sőt minden olyan tevékenységet, amely nem illett a rangjához. Tökéletesen hiányzott belőle Anne mindenbe való beletörődése. Emma az örök elégedetlenséggel küzdött, ez hajtotta minden tettét. Csak akkor jött le a földszintre, ha muszáj volt. Anne várt egy kicsit, miután szólította, azonban hiába, mert Emmától nem érkezett válasz.

– Emma! – szólította újra. – Emma, kérlek, gyere le segíteni!

Erre a nővére végre megjelent a lépcső tetején, és olyan sértett arcot vágott, amelyet letagadni sem lehetett. Nyughatatlanság tüze lobogott a tekintetében. Mivel az előző nap folyamán olyan események zajlottak a Watton ház falai között, amelyek egyáltalán nem mondhatók mindennapinak, ez egyértelműen magyarázatot adott Emma viselkedésére. Ugyanis az elmúlt délután Lord Robert Evans, a szomszédságban lakó család fője, az eső ellenére átsétált. A család, főként Lord és Lady Watton elé tárta kérését: miszerint a lányuk, Emma hadd lehessen Agnes, az ő egyetlen leánya társalkodónője. Kis vonakodás után Lord Watton bele is egyezett, így Emma sorsa ezzel megpecsételődött. Anne cseppet sem irigyelte nővérét, amiért ebben a kiváltságban részesült, de nem is tartotta szerencsésnek a döntést. A szemében Emma egy nagy gyermek maradt, aki eddigi élete során nem épp a gondoskodásról tett tanúságot. Talán még a húguk, Louise is komolyabban viselkedik a maga tizennégy évével, vélekedett. De persze, ez az ő meglátása, hiszen úgyis minden aszerint történik, ahogyan a szüleik eldöntik, ő bizonyosan nem mondja ki a véleményét.

– Mit szeretnél, Anne? – érkezett meg a válasz a lépcső tetején álldogáló Emmától.

– Segítenél, kérlek, kivinni a vizet a mosáshoz? Aztán lehoznád a szennyest a szobákból? – nézett rá Anne.

Nővére ott magasodott fölötte. Egyáltalán nem volt munkához öltözve, vörösesbarna haja csak egyszerűen kiengedve lógott.

– Ma még segítek, Anne, de a többi ezután a te dolgod lesz. A mosás már nem az én feladatom. Társalkodónő lettem, és nem szégyenkezhetek a lúgos mosóvíztől vörösre mart kezekkel egy nemesi család szeme előtt. Ezt te is beláthatod! – ezzel elsétált mellette, majd belépett a konyhába, a középső húga pedig követte őt.

Anne nem mondott semmit. Veszekedni nem akart, ezért inkább hallgatott. Emma és Anne lelkiekben nagyon távol álltak egymástól. Különbözőségük szinte mindenben megnyilvánult. A mindenben szófogadó Anne, ott segített, ahol tudott. Életcélja volt a szüleinek való megfelelés, és ez láthatóan tökéletesen kielégítette őt. Elfogadta, hogy ő és a lázadó Emma ennyire távol állnak egymástól, ez ellen már nem küzdött. Abban viszont bizonyos lehetett, hogy nem javítana a testvéri kapcsolatunkon, ha egymást szekálnák megállás nélkül. Főleg, ha arra gondolt, hogy pár nap múlva Emma már alig lesz itthon. Igaz, hogy így több munka hárul rá – és talán még a húgukra, Louise-ra is –, de talán többet hódolhat egyetlen, a családja előtt végletekig titokban tartott szenvedélyének, a versírásnak. Féltve őrzött kis, bőrkötésű füzetében egyre csak gyűltek a versei. Legbensőbb vágya az volt, hogy egyszer talán nyomtatásban is megláthatja műveit. Azért tartotta eme tevékenységét teljes titokban, mert attól félt, hogy bolondnak titulálja a családja. Minden egyes nap csak azután merte lopva kinyitni a verses füzetét, amikor már mindennel végzett, és senki sem figyelt rá. Egyedül a költészet éltette, és ettől kerültek egyensúlyba a kissé sem kisasszonyhoz méltó napjai.

2. fejezet

Maga kicsoda?

1881. október, Bangor, Wales

Több mint két év telt el, amióta Emma munkába állt az Evans családnál. Társalkodónői állása olyan szinten elszólította otthonától, hogy már nem is Bangorban lakott, hanem Leamington Spa-ban élte mindennapjait. Anne számára ez eleinte furcsa volt – miként már csak Louise húgával ketten maradtak szüleik mellett –, ám lassan mind hozzászoktak. Nem maradt más választásuk. Az idősebbik húg hihetetlen mennyiségű munkát vett nyakába, ám sosem panaszkodott. Jóval nagyobb feladatokat akkor láttak el, amikor a bejárónőjük, Mrs. Blake is el tudott jönni segíteni. A hétköznapi terheket addig Louise, Anne és az édesanyjuk végezte el. Anne kialakított egy napirendet, amit szigorúan követve még magára is jutott némi ideje. Mindig hajnalban kelt, ellátta a házimunkát, ebédet készített, és ebéd után – amikor szülei visszavonultak a saját pihenésüket előtérbe helyezve – sétálni ment a farm mellett húzódó erdőbe. Louise addig is egyedül foglalatoskodhatott a közös szobájukban.

A ház mögött terült el ez a kisebb méretű erdő, olyan öreg és hatalmas tölgyfákkal, melyek talán még magánál a farmnál is idősebbek voltak. Bár Lady Evans sokszor óva intette gyermekeit, ne kószáljanak ott egyedül, mégis ez lett az egyetlen hely, ahol Anne el tudott tűnni a világ elől. Szándékosan nem sétált a kocsiút felé vagy a domb irányába, mert nem akart Emmával találkozni. Tisztában volt azzal, hogy nővére a dombra jár fel, és sokszor sétál arra Miss Agnes Evansszel is, így rá kellett magát vennie, hogy édesanyja figyelmeztetése ellenére az erdőbe menjen. Eleinte gyötrelmes bűntudattal tette, de idővel oly otthonosan mozgott a fák ölelésében, hogy úgy érezte, szülei ok nélkül óvják. Miután pedig Emma Leamington Spa-ba költözött az Evans családdal, Anne már annyira megszokta az erdőt, hogy továbbra is odajárt. Az elején sokszor félt, amint a fák között sétált, és furcsa, ijesztő hangok jöttek minden irányból, de minél többször járt arra, annál inkább elhagyták rossz érzései. Tudta, hogy a harasztzörgés és az ágak reccsenése a szél szaggató erejének és az állatok lépteinek következménye. Ám ennek ellenére azért sokszor a háta mögé lesett, ha valami neszt hallott, nehogy valami nagyobb vadállat járjon a nyomában. Ahogy bentebb mendegélt, egy kis patakhoz ért, ami keskeny sávban húzódott meg a tisztáson. Anne sokszor elidőzött ott, a parton üldögélve. Minden egyes nap ez az egy óra adatott neki, amikor csak magának és a titkon űzött szenvedélyének élhetett. Itt önnön maga lehetett, ezen a helyen írhatott csendben és zavartalanul.

Otthon sosem panaszkodott, szó nélkül megtett mindent. Még talán annál is többet, mert tisztában volt édesanyja gyengülő egészségével. Apja sokszor áltatta magát azzal, hogy minden rendbe jön, de valahol mélyen a szívükben mind tudták, hogy ez sosem fog bekövetkezni. Napról napra szegényebben éltek, és lassan a semmiből kellett ételt tennie az asztalra. Bár Anne érezte, ő könnyebben megszokhatta ezen tényt, mint a testvérei, azért tökéletesen tudta, mi az igazság. Emma nem lakott már velük, Louise pedig még gyermek, talán nem is érti, mi történik a családban. Anne saját pajzsot vont maga köré, amivel elzárkózott a nehézségek elől. Miközben a konyhakertben vagy a házban tevékenykedett, teljesen kizárta a családját a gondolataiból. Persze ugyanúgy hallotta őket, a vitáikat, vagy azt, amint utasítják, ezért egyszerűen csak szót fogadott. Úgy hitte, ez egy hálás gyermek feladata. Arról szól az otthon maradt legidősebb leánygyermek élete, hogy szolgálja a családját és engedelmeskedik a szüleinek.

Míg elragadták a gondolatai, az alatt lassan el is ért a patakhoz. Imádott itt lenni. Itt nem Lord Watton lánya volt, hanem csak Anne. Leült a szokott helyére, a sziklára, és figyelte, ahogy a patak fényesre mossa a meder mélyi köveket. Nem volt túl meleg az idő – Walesben sosem az –, ezt már megszokta. Sokszor esőben is kijött ide, mivel nem lévén más szórakozása. Ám most nem esett, így elővette köténye zsebéből a mohazöld bőrkötésű kis füzetét. Az élete nyugodott benne, legalábbis Anne így érezte. Pontosan száztizenhárom vers gyűlt össze már a kis memoárban. Megfordította, végigsimította a borítóját, és tovább bámulta a vizet. Hagyta, hogy a csobogás dallama elrepítse a saját kis álomvilágába, és ceruzáját előhúzva egy újabb kis költeménybe kezdett:

„114.

Magasban

Mikor szárnyra kap a szellő,

ismét alant szállnék.

Mélyen az ég és föld között,

A fehér, kövér felhők fölött.

A sötétség szertefoszlana,

szívem felszabadulna.

Csak röpülnék, mint szélfútta rózsaszirom.

S ha mégis fölkapna a fuvallat,

inkább csak hagynám, míg akarja.

A szélcsend majd visszahoz,

és ledob a talajhoz.

Meggyötörve már, de büszkén fekszem a porban,

várva a következő nagy forgatagra.”

Sorban rótta a betűket. Már napok óta az elméjében járt ez a vers, szinte csak a leírásra várva. Miután az utolsó szót is a papírra vetette, felnézett és elégedetten sóhajtott egy nagyot. Azonban alig hagyta el száját a légáram, máris teljes erejéből sikolthatott fel:

– Úristen! Maga kicsoda? – bámult a túlpartra, ahol egy férfi állt, pontosan vele szemben, és őt figyelte.

Ám Anne nem várt választ. Ösztönösen felugrott, és hátrálva kezdett lépkedni, majd megfordult és futásnak eredt. Semmi mást nem látott maga előtt, csak a vadászpuskát, amit az ismeretlen férfi a kezében tartott. „Istenem, hányszor megmondta édesanyám, hogy ne jöjjek ide! Miért nem hallgattam rá? Vajon milyen messze lehet még az erdő széle?” – szaladt át a gondolatain. Ekkor hátrafordult, hogy lássa, követi-e az idegen. Aztán hirtelen előrenézett, ám nem látott mást, csakhogy egy tiszafa ága teljes erővel a fejének csapódik. Az ütéstől hanyatt esett, és érezte a karján végigfutó fájdalmat. Néhány pillanatig csukott szemmel feküdt, és a kínzó érzéssel küzdött. Majd óvatosan kinyitotta a szemét, és felfelé bámult. A fák lombjai sűrűn záródtak össze felette, és a tiszafa hatalmas ágai elégedetten meredtek a lány felé.

– Auuu! – szakadt ki belőle ösztönösen a hang, mikor már kissé magához tért.

Érezte, hogy a keze nagyon sajog. Megpróbálta felemelni, és mindennek hála, sikerült, nem tört el. Felült, és alaposabban megnézte. A könyökrésznél elszakadt a ruha ujja, és a bőrén vér szivárgott vékony csíkban. Óvatosan megmozgatta, és nyugtázta, hogy ezen kívül semmi komoly baja nem esett. Ekkor jutott eszébe a kis füzet. „Elejtettem. De hova?” Gyorsan térde ugrott, és négykézláb kezdett mászni az avarban, hogy meglássa, hova eshetett a versgyűjteménye. Sűrű volt az avar, így könnyen alácsúszhatott. A kézfejével épp vadul sodorta arrébb a száraz leveleket, amikor megszólalt egy hang:

– Kisasszony, jól van?

Anne ijedten nézett a hang irányába. Ott állt előtte pár lépésre az ismeretlen férfi. Magas volt, elegáns, és széles vállán vadászfegyver lógott. A lány sosem látta még azelőtt. Sőt, ebben az erdőben még sohasem látott senkit. Tekintete a férfi kezére esett, és erősen kalapálni kezdett a szíve, amikor meglátta, hogy ott volt nála a kis zöld füzet. Egyáltalán nem akart szóba elegyedni ezzel az idegennel, de a memoárját nem hagyhatta, vissza kellett szereznie. Két okból is: benne voltak a gondolatai, sőt, a titkos vágyai, ezért semmilyen körülmények között nem hagyhatta, hogy az idegen elolvassa. Épp azon gondolkozott, mit is tegyen, amikor a férfi közelebb lépett.

– Kérem, kisasszony, jól van? Engedje, hogy felsegítsem! – mondta határozott, de kedves hangon.

– Igen, uram, jól vagyok. Fel tudok állni egyedül is, köszönöm! – emelte a kezét maga elé, elhárítva a férfi segítségét, ám a hangja érezhetően remegett.

Feltápászkodott, majd egy lendülettel megrázta sötétkék szoknyáját, hogy visszaálljon eredeti formájába, és rettegve szólalt meg:

– Kérem, ideadná a füzetemet, uram? – nézett Miss Watton egyenesen a férfi kezére, hogy értésére adja a szándékát.

– Természetesen visszaszolgáltatom, Miss…? – bámult kérdőn a hölgyre, hogy fejezze be a mondatát.

Anne hallgatott. Nem tudta, jól teszi-e, ha felfedi a kilétét. Aztán gyors döntést hozott.

– Miss Watton. Anne Watton vagyok – felelt továbbra is reszketve, ám az illendőséget be kellett tartania.

– Sir Roger William Morland, engedelmével, Miss Watton – hajolt meg a férfi a lány előtt.

Anne halovány pukedlivel viszonozta a bemutatkozást, és félve nyújtotta a beszélgetőtársa felé a kezét, jelezve, hogy átvenné tőle a füzetet. Ám ő továbbra sem viszonozta a mozdulatot.

– Kérem a könyvemet, Mr. Morland – ismételte halkan, ám annál kitartóbban.

– Egy pillanat, Miss Watton! Csak meg akarok győződni róla, hogy tényleg jól van-e. Hatalmasat esett. Azt hiszem, vérzik a karja. Megnézhetem? – biccentett a lány karja irányába, és közelebb lépett.

– Nem! – kiáltotta Anne, és ösztönösen hátrált. – Én már megnéztem, uram. Csak egy kis horzsolás. De haza kell mennem kitisztítani a sebet és bekötözni – folytatta kissé összeszedettebben. – Ha ideadja a füzetemet, már indulok is, és ön szintén folytathatja az útját tovább.

– Természetesen – nyújtotta oda a füzetet a férfi, és próbált a lány szemébe nézni. Ám neki eszébe sem volt felemelni tekintetét, csupán gyorsan átvette a noteszt, és indulni akart. Sir Morland azonban továbbra sem hagyta menni.

– Csak még egy kérdést engedjen meg, Miss Watton! Sűrűn jár a földemen? Mert akkor talán nem vadászom többet erre, nehogy véletlenül meglőjem – fejezte be felszólító hangnemben.

– Az ön földje? – kérdezett vissza döbbenten Anne, és nem is gondolva át, mit mond, folytatta: – De ez az erdő a mi házunk mellett van! Nem lehetséges, hogy…

– Á, tehát kegyed ezek szerint Lord Watton lánya! Hát persze! Igazán eszembe juthatott volna a nevéről. Tudja, Miss Watton, az erdő sávja a határ a Morland-birtok és az apja földje között – mutatott az erdő széle irányába. – De gondolom, ezt nem tudhatta kegyed.

Ekkor nézett rá Anne: Sir Morland nem látszott már túl fiatalnak, olyan negyven körül lehetett. Tökéletes frizurába fésült fekete haja a válláig ért. A lány számára egyből feltűnt, hogy nagyon magas férfi volt, ez pedig különös eleganciát kölcsönzött a kinézetének. Sötétzöld bársony felöltőt, fekete bricseszt viselt és kalapot. A csizmája sáros volt, ami kissé rontotta az előkelőségét, és ezen Anne elcsodálkozott. „Hogyan lehet egy ilyen elegáns férfi ilyen koszos csizmában? Nem értem.”

Ám Mr. Morland megérezhette, mire gondol, mert egyből választ adott:

– Elnézést a megjelenésemért, kisasszony! Átgázoltam a patakon, látva, hogy megrémült tőlem, és futni kezdett. Kérem, nézze el nekem, amiért nem megfelelő a megjelenésem, mert nem foglalkoztam ilyen kicsinyes dologgal, mikor láttam az esését. Jöttem, ahogy csak tudtam.

– Oh, nem, kérem, ne is kérjen elnézést! – szabadkozott a lány. – Én szégyellem, hogy ostobán viselkedtem, ráadásul még bámulom is. Ám most már tényleg mennem kell. Ne vegye sértésnek, de tényleg szeretném ellátni a sebemet minél előbb. Köszönöm az aggódását, uram – fejezte be, és távozni készült.

– Miss Watton, nyugodtan sétáljon itt annyit, amennyit csak szeretne. Higgye el, engem cseppet sem zavar – mondta hirtelen a férfi.

Anne habozott, mit is feleljen erre.

– Köszönöm a nagylelkűségét – bökte ki végül. – Ígérem, nem élek vissza vele. Szép napot, Sir Morland! – ezzel megfordult, és hazaindult.

– Önnek is, Miss Watton! – kiáltott utána a férfi, majd figyelte, ahogy a lány elsiet.

Anne érezte magán Mr. Morland figyelő tekintetét. Lépteit sietősebbre vette, mert minél előbb ki akart jutni az erdőből. „Jó isten! Az ő erdejéből!” – futott át az elméjén.

3. fejezet

Ha ez egy tökéletes világ lenne

Mire visszaért a takaros kis, fehér falú, fekete ablakkeretes Watton-farmhoz, már nagyon sajgott a könyöke. Tudta, hogy az édesanyja össze fogja szidni, de jelenleg annyi minden volt a fejében, hogy nem érdekelte. „Lord Morland erdeje. Az övé. És én odajárok nap mint nap. Vajon látott már máskor is? Vajon megleshetett? Jóságos ég! Volt olyan, hogy levettem a cipőmet és a harisnyámat, és a patakban áztattam a lábfejemet!” Hirtelen megszédült. „Nem! Az nem lehet! Ő egy lord. A lordok pedig úriemberek. Vagy mégsem?” A gondolatai ilyen dolgokon forogtak, amikor végre belépett a házukba. Azonban megtorpant egy pillanatra, mit is csináljon, majd úgy döntött, a legfontosabb először, hogy kitisztítsa a sebét, így elindult a konyhába.

– Anne leányom, mi történt veled? – hallotta ekkor anyja sipítozását. – Lord Watton, jöjjön azonnal! Nézze a lányát! Balesetet szenvedett. Istenem, már csak ez hiányzott! Nem elég, hogy Emma már nincs velünk, most Anne is megsérült.

Lady Watton a konyhaasztalnál ült, amikor meglátta a lánya véres ruháját. Szokása volt mindent eltúlozni, így ettől a látványtól is olyan izgalomba jött, hogy alig tudta türtőztetni magát. Lord Watton még inkább feldúlttá vált, mert úgy csapódott ki a könyvtár ajtaja, mintha földrengés lett volna.

– Mit mondott, Mrs. Watton? – zengett hangja a kis házon keresztül.

– Anne! Anne megsérült, kedves uram. Nézze, tiszta vér mindenhol! Istenem, orvost! Hívni kell Collins doktort – folytatta az asszony immáron a lánya körül sertepertélve.

– Kérem, ne aggódjanak! – nyöszörgött Anne, mert ekkorra már az apja is ott állt mellette, sőt, Louise is az ajtóban kíváncsiskodott. – Csak elestem séta közben. Csupán lehorzsoltam a könyökömet. Semmi bajom, higgyék el!

Anyja ekkor közelebbről is megnézte a sebet. Óvatosan megfogta, és megmozgatta a lánya karját, közben figyelte Anne arcát, mennyire lehet erős a fájdalma.

– Hívjunk orvost, gyermekem? Mert Louise- t elküldhetem doktor Collinsért – mondta, majd férjére pillantott, megerősítésre várva. Anne is apjára tekintett.

– Apám, kérem! Semmi szükség rá. Csak ki kell mosni és bekötni – könyörgött a lány. Nem szívelte, ha édesanyja túl drámaivá tette a problémákat. A családjuknak rengeteg gondja adódott így is, nem volt szükség újabbra vagy annak felnagyítására. – Azt pedig végképp nem hagyhatom, hogy fizessenek az orvosnak azért, hogy idejöjjön, és elmondja, hogy semmi bajom. Nem, mama, erről szó sem lehet.

Lady Wattont ezzel sikerült meggyőznie. Azonban az apja még habozott. Nem tudott döntésre jutni, ám végül hallgatott a lányára.

– Rendben, akkor én nem is lábatlankodom itt tovább. Visszavonulok teendőimhez, hölgyeim, ha itt nincs rám szükség tovább – ezzel az idős lord homlokon csókolta Anne-t, és kisétált a helyiségből.

– Jól van hát, ha így gondolod, Anne, én hiszek neked. Louise, szaladj fel, kérlek, és hozz egy régi lepedőt! – hozta meg végül a döntést az asszony.

Vizet öntött a mosdótálba, és az asztalra tette. A lepedőből tépett egy darabot, és a vízbe mártotta, majd óvatosan mosni kezdte a sebet. Anne akaratlanul felszisszent, mert sokkal jobban fájt, mint azt várta. Csípte a hideg víz, de tisztában volt azzal, ha nem akar nagyobb bajt, alaposan ki kell mosni a sebet. Miután anyja elvégezte a sebtisztítást, hasított még egy csíkot a gyolcsból, és óvatosan bekötözte a lánya könyökét.

– Nos, azt hiszem így rendben lesz – nézte a munkáját.

– Biztos vagyok benne, mama. Köszönöm! Megyek, megmelegítem a vacsorát – próbálta Anne elterelni a figyelmét. – Louise, segítenél nekem, kérlek?

– Persze! Mit csináljak? – kérdezte egyből a húga, ám édesanyjuk közbevágott:

– Anne, igazán nem várom el tőled. Ülj le, és majd én megcsinálom Louise-szal – felelte Lady Watton együttérzően. – Louise, gyere, kérlek, tálalj meg, Anne te pedig csak ülj ott nyugodtan, amíg mindennel elkészülünk.

A húga bólintott, és a tűzhelyhez lépett, hogy segítsen a reggel már megfőzött káposztaleves megmelegítésében és feltálalásában. Mire elkészült vele, a kedélyek is megnyugodtak, ennek fényében a vacsora már a szokott hangnemben zajlott, és a család visszatért szokásos teendőihez. Anne pedig hálát mondott magában, hogy nem kapott nagyobb szidást.

***

Miután az esti ima után a testvérek aludni tértek a közös szobájukba, Anne sokáig nyitott szemmel feküdt hátán, és a plafont bámulta. Nem mintha sokat látott volna a sötétben, ám a hold fénye bevilágított az apró ablakon, és az árnyak játéka látszott a falakon. Nem tudta kiverni a fejéből az aznap történéseit. Leginkább az aggasztotta, hogy a Sir Morland talán már többször is megleshette úgy, hogy ő nem is tudott róla. Ettől a gondolattól nagyon szégyellte magát. Édesanyjának, amikor este kérdezte, hol történt a baleset, nem merte megmondani, hogy az erdőben. Lassan lecsukódott a szemhéja, ám álmában is megjelent a férfi, bármennyire nem akarta.

Másnap Anne próbálta a szokásos módon ellátni a feladatait, ám kicsit nehezebben haladt, mivel a karja a kötéstől nem igazán hajlott, de ez cseppet sem zavarta annyira, mint az előző napi találkozás Mr. Morlanddel. Furcsállotta, hogy ennyi éve itt éltek, és az apja még sosem említette ezt a nevet. Legalábbis Anne előtt bizonyosan nem. A lány kíváncsisága pedig egyre nagyobb lett. Szinte alig érkezett elkészíteni a zabkását, amikor édesanyja megjelent az ajtóban. Anne ránézett, és megállapította, hogy most sokkal üdébb, mint egyébként. Az arca még mindig szép volt, csupán a ráncok gyűltek rajta. Haját kontyba kötötte, mint mindig, jól látszott benne, hogy a szőke tincsei helyét már inkább ősz hajszálak vették át. A háta kissé meghajlott, kevésbé adott már az úri tartásra.

– Jó reggelt, lányom. Hogy van a kezed? – kérdezte gyermekét, miközben odalépett, és szedett magának a zabkásából.

– Köszönöm, mama, jól. Kissé fáj a könyököm, de az jobban bánt, hogy lassít a házimunkában – hajtotta le fejét.

– Ne törődj ezzel, gyermekem! Nincs semmi ok, ami miatt nem lenne mindegy, mikor végzünk a dolgainkkal. Azt kell egyedül szem előtt tartanunk, hogy az étel mindig akkor kerüljön az asztalra, amikor jóapád azt elvárja tőlünk. Ezt pedig meg tudjuk oldani hárman, ebben bizonyos vagyok.

Ekkor lépett a konyhába Lord Watton és Louise is. Szűk körben mindig a konyhában étkeztek. Állt ugyan egy kis szalon a házban, de feleslegesnek tartottak ott teríteni a családi étkezésekhez. Az egész Watton-farm nem volt túl nagy, és bizonyára szebb időket is látott, de takaros kis épületnek bizonyult. A viktoriánus korszak szellemében épült, hófehér falával és fekete keretes ablakaival, a falon futórózsával, és alacsony, ám kedves hangulatú léckerítéssel. A földszinten terült el a konyha, a szalon és a könyvtárszoba, mely egyben a lord dolgozószobájául is szolgált. Az emeleten helyezkedtek el a hálók, egy a szülőknek, egy pedig a három leány részére.

– Jó reggelt, kedves hölgyeim! Lady Watton, Anne, Louise! – köszönt a családjának Lord Watton mosolyogva, miközben egyenesen haladt a megszokott helye felé, az asztalfőre.

Anne meglepődve látta, hogy édesapja is sokkal jobb kedvű, mint az előző nap folyamán. Mindenki helyet foglalt, elmondták az asztali áldást, és hozzáláttak a zabkásából, pirítósból, kávéból és némi kis házi eperdzsemből álló reggelinek.

– Anne, gyermekem, hol érte a baleset tegnap? Ezt nem is kérdeztem a nagy ijedelem közepette – nézett ősz szemöldöke alól a lord kíváncsian a lányára.

Anne ijedten kapta fel a fejét, és nem tudta hirtelen, mit felelhetne. Ám a kíváncsiság is hajtotta, így arra gondolt, ha apja ily’ jó kedvvel ébredt, talán kérdezhetné az erdővel kapcsolatban.

– Nem messze innen, apám. Csak itt az erdő szélén, ahogy sétáltam, egy kiálló gyökérben felbotlottam.

Apja hirtelen abbahagyta az evést, felnézett, és halkan hümmögte:

– Szóval az erdőszélen… Értem. Hát, még szerencse, hogy nem messzebb!

Lady Watton itt átvette a szót:

– Hogy lehettél ilyen ügyetlen? Meg kell mondjam, Anne, ez egyáltalán nem vall rád. Louise szokott ilyen szertelen dolgokkal fárasztani – nézett rá az anyja döbbenten, majd enyhén oldalra húzott szájjal a kisebbik lányára nézett.

Mindenki tudta a családban, hogy Louise nem volt az édesanyjuk kedvenc gyermeke. Az asszony sohasem bírta túltenni magát a leány világra jövetelének szörnyű eseményein, ami miatt majdnem meghalt szülés közben. Ez olyan mély sebet hagyott lelkében, hogy Louise-t hibáztatta emiatt. Valahol érezte, hogy ez nem gyermeke hibája, de képtelen volt felülkerekedni az érzésein.

– Meg kell valljam önnek, mama, olvastam séta közben. Tökéletesen tisztában vagyok vele, hogy az én hibám – hazudta Anne, hiszen az igazat nem mondhatta el.

– Hát jó, akkor a te hibád végül is, Anne! Ha magad is belátod, akkor bizonyosan tanultál a károdon. Azért szerencse, hogy nem sérültél meg jobban, és remélhetőleg azt is megtanultad, hogy nem érdemes séta közben olvasni – fejezte be Lady Watton a lánya kioktatását.

– Anne, kedvesem, ugye nem ment be az erdőbe? – tette fel ekkor a kérdést Lord Watton.

Anne habozott. Félt az apjától, így inkább füllentett.

– Nem, természetesen nem mentem be, apám. Csupán az első sor fa belső oldalán sétáltam – ám mivel sosem szokott hazudni, érezte, amint elönti a pír, ezért gyorsan lehajtotta a fejét.

– Anne Watton! – szólt ekkor Lady Watton. – Most csalódtam benned. Hogyan szegülhettél ellene a kérésünknek?

– De mama, kérem! Nem… – próbált védekezni Anne, ám a mondatot nem sikerült befejeznie.

Lord Watton ekkor lerakta az evőeszközt a tányér mellé.

– Anne, gyermekem! Utoljára figyelmeztetem nyugodt hangnemben, és a későbbiekben büntetéssel fogok élni, ha megszegi az ígéretét. Nem teheti be az erdőbe a lábát. Sőt, Louise, ha már itt tartunk, ön sem – vetett szigorú pillantásokat a lányaira. – Nem szeretnék erről többet szót sem ejteni. Elég világosan fejeztem ki magam?

– Én nem is szándékozom odamenni, apám – felelt félvállról Louise.

– Természetesen én sem. De… – nézett Anne az apja irányába, aki ráemelte tekintetét a „de” szó hallatán, mire a leányba beleszorultak a szavak.

– Igen? Van még valami közlendője, gyermekem? – kérdezte a lord félreérthetetlenül dühös hangon.

– Nincs, apám – hangzott Anne-től a halk válasz.

Lord Watton ekkor felemelte az asztal szélén levő újságját, jelezvén, hogy befejezte a reggelit – és azzal együtt a témát is –, majd készült visszavonulni a könyvtárszobájába. Azonban hirtelen meggondolta magát, és Anne-hez fordult:

– Még egyszer felteszem a kérdést: szeretne valami egyebet közölni, lányom? – dörögte. – Mert számomra valami oknál fogva úgy tűnik, van további mondandója.

A lány minden ízében reszketett. Sosem ellenkezett szüleivel, de úgy érezte, ha már felhozta a témát, akkor muszáj megtudnia az igazat. Itt az alkalom, apja pedig már úgyis mérges.

– Apám, csupán engedje meg, hogy megosszam a gondolatomat önnel, mert nem találok rá magyarázatot. Az az erdő a mi házunk mellett húzódik. Tehát a miénk. Van valami oka annak, hogy a saját erdőnk szélén sem sétálhatok? – mondta el egyszuszra, mert tudta, nem lesz bátorsága folytatni a polémiát.

Lord Watton döbbenten bámult rá. Először meg sem tudott szólalni, annyira meglepte Anne kérdése. Nem is a kérdés maga, hanem leánya szokatlan viselkedése.

– Anne, miért lett hirtelen ennyire tudálékos irányomba? Mert azt már megszoktam, hogy Emma ilyen mindentudó, de önben, gyermekem, pont a józanságát kedvelem. Szóval még egyszer megkérdezem: van valami, amit el szeretne mondani?

– Dehogy, apám! Csupán ezt az egyetlen választ szeretném megkapni, és semmi többet. Mert amióta az eszemet tudom, a tiltással élek, de az okát nem tudom.

Az idős lord mélyet sóhajtott, és próbált nyugodt maradni.

– Ám legyen! Úgy látom, a kíváncsisága ma kielégíthetetlen. Tudja meg: az erdő nem a miénk. Ebből adódóan a szomszéd erdejében engedély nélkül sem ön, gyermekem, sem a Watton család egyetlen tagja nem sétálhat. A szomszéd se jár ide a Watton-földre! – fejezte be kissé emelt, türelmetlen hangon.

– Melyik szomszédé az erdő? – tette fel hirtelen a kérdést Louise, mert őt is kezdte érdekelni a téma.

Apja dühös sóhajjal fordult kisebbik lánya felé.

– Lord Morlandé az erdő. Ennyit tudok mondani. Remélem, mindegyikőjük kíváncsiságát kielégítettem. Mert jelenleg ennél többet nem óhajtok beszélni a témáról.

– Ki az a Lord Morland? Sosem hallottam még róla – folytatta Louise gyermeki érdeklődéssel.

Azonban Lord Watton itt elvesztette a türelmét.

– Azért nem hallhattak róla, gyermekeim, mert nem állunk kapcsolatban a Morland családdal. És hogy miért? Mert arra sem méltóak, hogy köszönéssel illessem őket. Ezzel befejeztem a témát – majd felállt az asztaltól, és pár pillanat múlva úgy csapódott be a könyvtár ajtaja, hogy beleremegett a ház.

***

Anne nem merészkedett ebéd után az erdőbe, túl élénken éltek még benne az előző nap eseményei, no és persze az apja kijelentése. Így inkább úgy döntött, megmetszi a házon végigfutó ágakat az elszáradt bimbóktól, hiszen a rózsák állandó törődést igényeltek. Ha nem metszették őket rendesen, egyre kevesebb virágot hoztak. Miközben a növény egyre szebb lett, és felsóhajtott a száraz virágok elhullajtásától, Anne gondolatai a versei körül forogtak. Képzeletben is tudott írni, ezért sokszor úgy tűnhetett a kívülállóknak, hogy a munkáját végzi oly átszellemülten, mint aki ebben leli örömét, ám ő eközben rímeket ontott az elméjében.

Ahogy dolgozott, a távolból kopogás hallatszott, mintha valaki ütögetett volna valamit. Megfordult és szétnézett, de nem látott semmit. Ekkor megint kopácsolást hallott, ezért felállt, majd elindult a hang irányába. Az erdő mentén a hang erősödött. Észrevett egy hatalmas tölgyet, ami akkora volt, hogy három ember is elfért mögötte észrevétlenül. Onnan jött a zaj. Anne óvatosan közelebb ment, mire a fa mögül hirtelen valaki előlépett. A lány szeme kikerekedett, és félelmében mozdulni sem tudott. Ott állt előtte Sir Morland.

A férfi rámosolygott, és köszönésképpen biccentett. Bőrkesztyűbe bújtatott kezét a fatörzsre támasztotta, és a fára nézett valami olyan tekintettel, amit Anne nem tudott értelmezni. Majd lehajolt, felvette a földről a kalapácsát, megfordult, és szó nélkül elment. A lány értetlenül nézte a távolodó férfit. Miután eltűnt a fák között, ő is megfordult, hogy visszatérjen a munkájához.

Már félúton járt a kerthez, amikor megtorpant. Megfogta a szoknyáját, és futni kezdett vissza, az erdő felé. A tölgynél megállt, és a törzsére tette a kezét. Ezután lassan kezdte körbejárni, amikor is a túloldalán meglátott egy kis dobozkát felakasztva. Először csak csodálkozva bámulta, majd óvatosan felemelte a tetejét, és belenézett. Egy levelet látott benne, amit kivett, hogy elolvassa, mi van rajta:

„Miss Anne Watton részére”

Arra fordult, amerre a férfi távozott, de a fáktól már nem látott semmit. A levelet a kötényébe csúsztatta, és hazament.

Felszaladt a szobájukba, ahol Louise épp olvasott. Ahogy meglátta a nővérét, a könyvet a párnája alá rejtette. Anne a szemöldökét felhúzva kérdezte:

– Megint romantikus regényt olvasol?

– És ha igen? Ez az egy élvezet van az életemben, mióta Emma itt hagyott bennünket.

– Oh, Louise! Ne légy ilyen! – szólt rá a nővére.

– Milyen ne legyek, Anne? – tárta szét a kezét kérdőn a kisebbik lány. – Mindegy, lemegyek a postahivatalhoz – azzal elhagyta a szobát.

Anne tudta, hogy a húga csupán azért jár oda, hogy lányregényeket szerezzen be magának. Bár apjuk könyvtárában több száz könyv halmozódott fel, a terem kicsiny mérete ellenére, de szerelmes regény egy darab sem volt benne. Szépirodalmi kötetek, tanulmányok, gazdasági könyvek annál inkább. Anne nem foglalkozott tovább Louise-zal, hanem amint ő elhagyta a helyiséget, egyből behúzódott a kis ablakmélyedésbe, és kihúzta zsebéből a levelet. Megfordította, a kezét végighúzta a pecséten, melyen egy nagy „M” betű volt. „M, mint Morland” – suttogta magában. Ujjaival kettétörte a pecsétet, és széthajtotta a levelet.

„Kedves Miss Anne Watton!

Ha egy tökéletes világban élnénk, akkor egy tisztességes úr nem ily’ módon juttatna el egy levelet, melyet jelen esetben én kénytelen voltam megtenni.

Azonban okom van rá, amiért nem látogathattam meg otthonában, hogy megkérdezhessem önt, hogy’ szolgál az egészsége.

Azonban szeretném tudni, és ha nem veszi tolakodásnak, holnap délután háromkor várom a patak mellett. Ahol volt szerencsém akaratom ellenére önt megijeszteni.

Kérem, jöjjön el, csak ennyit kérek! Várni fogom.

Alázattal:

Sir Roger William Morland”

Anne csak bámulta a sorokat. Nem tudta, mit jelent ez az egész, de egyre inkább kíváncsi lett.

4. fejezet

Az első légyott

Minden joggal túlzás lenne állítani, hogy Anne jót aludt az éjjel. Bár még jó párszor elolvasta titkon Lord Morland levelét, és szívében olyan érzések ébredtek, melyek teljesen újak, és ugyanakkor ijesztőek is voltak számára. Már önmagában az a tény, hogy találkozzon egy idegennel, az is tökéletesen kívül esett a szándékain, ám hogy bemenjen az erdőbe a szülei tiltása ellenére, ráadásul egy olyan ember kérésére, akitől édesapja egyértelműen óvja, nos ez tényleg minden észérv ellen szólt. Meghozta hát a döntését: megjelenik a kért időpontban.