részlet

MÁSODIK KIADÁS

A mű eredeti címe
False Impression

Copyright © Jeffrey Archer 2005

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Kiadó, 2015

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás. A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította
GIELER GYÖNGYI

Szerkesztette
KOCSIS ANIKÓ

A borítót
KISS GERGELY
tervezte

ISBN 978 963 452 843 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ
1086 Budapest, Dankó utca 4–8.
Telefon: (06-1) 299-1030

www.generalpress.hu
generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA
Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL
Felelős szerkesztő SZALA BOGLÁRKA

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tarának

Köszönetnyilvánítás

A következőknek szeretnék köszönetet mondani a könyv megírásához nyújtott felbecsülhetetlen értékű segítségükért és tanácsaikért: Rosie de Courcy, Mari Roberts, Simon Bainbridge, Victoria Leacock, Kelley Ragland, Mark Poltimore (a Sotheby’s tizenkilencedik és huszadik századi festményekkel foglalkozó osztályának vezetője), Louis van Tilborgh (a Van Gogh Múzeum kurátora), Gregory DeBoer, Rachel Rauchwerger (az Art Logistics igazgatója), a National Arts Collections Fund és a Courtauld Institute of Art munkatársai, John Power, Jun Nagai és Terry Lenzner.

Jeffrey Archer

IX. 10.

1. fejezet

Victoria Wentworth egyedül üldögélt az asztalnál, ahol egykor Wellington ült tizenhat tisztjével annak a napnak az előestéjén, amikor hadai élén elindult Waterloo felé.

Sir Harry Wentworth tábornok a Vasherceg jobbján foglalt helyet azon az estén. A balszárny vezére volt a csatában, amelyet követően a vereséget szenvedett Napóleon száműzetésbe vonult. A hálás brit uralkodó a „Wentworth grófja” címmel ajándékozta meg a tábornokot, amelyet a család büszkén viselt 1815 óta.

Ezek a gondolatok jártak Victoria fejében, miközben másodszor is átolvasta dr. Petrescu jelentését. Amikor az utolsó oldalra lapozott, megkönnyebbülten felsóhajtott. Úgy látszik, sikerült megtalálni a megoldást minden problémájára, szó szerint a huszonnegyedik órában.

Az ebédlő ajtaja zajtalanul kinyílt, és belépett Andrews, az inasból lett főkomornyik, aki immár a Wentworth család harmadik nemzedékét szolgálta. Könnyed mozdulattal elvette úrnője elől a desszertestányért.

– Köszönöm – mondta Victoria. Megvárta, amíg a komornyik az ajtóhoz ér, aztán megkérdezte: – Minden készen áll a festmény elszállítására? – Nem tudta rávenni magát, hogy kimondja a festő nevét.

– Igen, asszonyom – felelte Andrews az ajtóból visszafordulva. – A festményt holnap elviszik, még mielőtt ön lejönne reggelizni.

– És mindent előkészítettek dr. Petrescu látogatására?

– Igen, asszonyom – felelte Andrews. – Dr. Petrescut szerdán déltájban várjuk, és már tájékoztattam a szakácsnőt, hogy együtt fog ebédelni önnel a télikertben.

– Köszönöm, Andrews – mondta Victoria. A komornyik kissé meghajolt, és halkan becsukta maga után a súlyos tölgyfa ajtót.

Mire dr. Petrescu megérkezik, a család egyik legbecsesebb kincse úton lesz Amerika felé, és habár a mestermű soha többé nem lesz a Wentworth-kastélyban, a legszűkebb családon kívül erről senki sem fog tudni.

Victoria összehajtogatta a szalvétáját, és felállt az asztaltól. Fogta dr. Petrescu jelentését, és átsétált az ebédlőből a hallba. Kongó léptei visszhangoztak a márvánnyal borított előcsarnokban. Megállt a lépcsősor aljában, hogy megcsodáljon egy Gainsborough-festményt, egy teljes alakos portrét Catherine-ről, Lady Wentworthről, aki pompás, hosszú selyemtafota ruhát viselt a képen és gyémánt nyakéket, hozzáillő fülbevalóval. Victoria megérintette a saját fülét, és elmosolyodott arra a gondolatra, hogy az ilyen extravagáns csecsebecsék akkoriban milyen merésznek számítottak.

Mereven előreszegezte a tekintetét, miközben felsétált a széles márványlépcsőn első emeleti hálószobájába. Nem volt képes az ősei szemébe nézni, akiknek Romney, Lawrence, Reynolds, Lely és Kneller által festett arcképei ott függtek a falakon, mert úgy érezte, hogy cserbenhagyta őket. Victoria arra gondolt, hogy mielőtt lefekszik, még mindenképpen írnia kell egy levelet a húgának, és közölnie kell vele, milyen döntésre jutott.

Arabella mindig is olyan bölcs és józan volt… Bárcsak szeretett ikernővére pár perccel előbb született volna, és nem pár perccel később, akkor ő örökölte volna a vagyont. Kétségtelenül sokkal több hozzáértéssel kezelte volna ezt a problémát. És ami még rosszabb, ha Arabella megtudja a hírt, nem fog se panaszkodni, se szemrehányást tenni, csak a családra jellemző hidegvérrel összeszorítja a száját, és hallgat.

Victoria becsukta a hálószobája ajtaját, és lerakta dr. Petrescu jelentését az íróasztalára. Kibontotta a kontyát, és hagyta, hogy a haja a vállára omoljon. Pár percig kefélgette, aztán levetkőzött. Selyempongyolába bújt, amelyet a szobalány odakészített az ágyra, és felvette a papucsát. Nem akarta tovább halogatni a feladatot, leült az íróasztalhoz, és kezébe vette a töltőtollát.

Wentworth-kastély

2001. szeptember 10.

Egyetlen Arabellám!

Már túlságosan rég halogatom ennek a levélnek a megírását, mivel nem szívesen közlök veled ilyen rossz hírt.

A drága papa halála után beletelt némi időbe, amíg felfogtam, mennyi adósságot halmozott fel. Attól tartok, az üzleti ügyekben való tapasztalatlanságom és a nyomasztó örökösödési adó csak súlyosbította a helyzetet. Azt hittem, az a megoldás, ha még több kölcsönt veszek fel, de ez csak tovább rontotta a helyzetet. Már attól féltem, a naivitásom miatt arra kényszerülhetünk, hogy el kell adnunk a családi kastélyt. De örömmel közölhetem, hogy sikerült más megoldást találni. Szerdán találkozni fogok…

Victoria felkapta a fejét. Mintha nyílt volna a hálószoba ajtaja. Eltűnődött, a személyzet melyik tagja lépne be kopogtatás nélkül.

Mire megfordult, hogy megnézze, ki az, a betolakodó már ott állt mellette.

Victoria felnézett a nőre, akit még soha életében nem látott. Fiatal volt, karcsú, és még nála is alacsonyabb. A nő kedvesen elmosolyodott, amitől furcsán esendőnek hatott az egész lénye. Victoria viszonozta a mosolyt, aztán észrevette, hogy a nő kezében egy konyhakés van.

– Kicsoda… – kezdte Victoria, miközben a nő keze előrelendült, megragadta áldozatának haját, hátrarántotta a fejét, és a szék támlájához szorította. Victoria érezte, hogy a vékony, borotvaéles penge súrolja a nyakát. A nő egyetlen villámgyors mozdulattal elvágta Victoria torkát, mintha csak egy bárány lenne a mészárszéken.

Pillanatokkal azelőtt, hogy Victoria meghalt volna, a fiatal nő még levágta a bal fülét.

IX. 11.

2. fejezet

Anna Petrescu lenyomta a gombot az éjjeliszekrényén álló ébresztőórán. A világító kijelző reggel öt óra ötvenhat percet mutatott. Többnyire négy perccel ezután szokta ébreszteni az automatikusan bekapcsoló rádió a reggeli hírekkel, de ma már korábban fent volt. A gondolatai egész éjszaka vadul száguldoztak, és csak néha-néha tudott elaludni egy kis időre. Reggelre Anna eldöntötte, mit kell tennie, ha a bank elnöke nem lenne hajlandó elfogadni a javaslatait. Ma nem akarta meghallgatni a reggeli híreket, csak elterelnék a figyelmét. Kipattant az ágyból, és egyenesen a fürdőszobába indult. A szokásosnál kicsit hosszabb ideig állt a hideg zuhany alatt, remélve, hogy így sikerül teljesen felébrednie. A legutóbbi szerelme – már alig emlékszik rá – mindig viccesnek találta, hogy előbb zuhanyozik, aztán elmegy kocogni.

Megtörülközött, felvett egy fehér pólót és egy kék sortot. Még nem kelt fel a nap, de nem kellett széthúznia a kis szoba ablakán a függönyöket, hogy tudja, megint tiszta, ragyogó napra ébredt a város. Felkapta a melegítőfelsőjét, amelyen még látszott a lefejtett P betű kifakult helye. Anna nem akart tüntetni azzal, hogy valamikor a Pennsylvania Egyetem futócsapatának tagja volt. Végül is annak már kilenc éve. Felvette Nike edzőcipőjét, és jó szorosra bekötötte. Semmi nem bosszantotta jobban, mint ha futás közben meg kellett állnia amiatt, hogy megkösse a cipőfűzőjét. A lakáskulcsát a nyakába lógatta egy vékony ezüstláncon, mást nem vitt magával.

Kétszer is rázárta a lakás ajtaját, végigsétált a folyosón, és megnyomta a lift gombját. Amíg várta, hogy a kis fülke nyögve felkapaszkodjon a tizedik emeletre, nyújtógyakorlatokba kezdett, amelyekkel végzett is, mire leért a földszintre.

Anna kilépett az előcsarnokba, és rámosolygott kedvenc portására, aki gyorsan kinyitotta neki a kaput, hogy meg se kelljen állnia.

– Jó reggelt, Sam – üdvözölte Anna, aztán kikocogott a Thornton House-ból a Keleti 54. utcára, és elindult a Central Park felé.

Hét közben mindennap a Southern Loop nevű sétányon futott, hétvégeken, amikor nem számított, ha pár perccel tovább tart a futás, a hosszabb, tíz kilométeres úton. Ám ma nagyon is számított.

Bryce Fenston is hat előtt kelt ezen a reggelen, mivel neki is korai találkozója volt. Miközben lezuhanyozott, meghallgatta a reggeli híreket: egy öngyilkos merénylő felrobbantotta magát a Gáza-övezetben, ami lassan már olyan mindennapos dolog volt, mint az időjárás-jelentés vagy a legfrissebb valutaárfolyamok, ezért fel sem hangosította a rádiót.

– Ismét tiszta, derült nap várható, élénk délkeleti széllel, a hőmérséklet huszonöt fokig emelkedik – jelentette be a vidám hangú meteorológuslány, miközben Fenston kilépett a zuhany alól. Ezután egy komolyabb hang tájékoztatta a hallgatókat, hogy a tokiói Nikkei tőzsdeindex tizennégy pontot emelkedett, a hongkongi Hang Seng viszont egy pontot esett. A londoni FTSE még nem döntötte el, melyik irányba mozduljon. Fenston úgy gondolta, a Fenston Finance bank részvényei valószínűleg nem mozdulnak drámaian egyik irányba sem, mivel rajta kívül csak két ember tudott a készülődő kis puccsról. Fenston úgy tervezte, egyikükkel hétkor együtt reggelizik, a másikat pedig nyolckor ki fogja rúgni az állásából.

Hat óra negyvenre Fenston lezuhanyozott és felöltözött. Vetett magára egy pillantást a tükörben: szeretett volna öt-hat centivel magasabb és ugyanennyivel vékonyabb lenni. De nem volt semmi olyan problémája, amelyet egy jó szabó és egy pár kitűnő kubai cipő a különleges, beépített talpmagasítóval ne tudott volna orvosolni. Annak is örült volna, ha megint megnövesztheti a haját, de addig nem akarta, amíg ennyi menekült van itt egykori hazájából, akik esetleg felismerhetik.

Senki nem gondolta volna a kifogástalanul öltözött úrról, aki kilépett a Keleti 79. utcai elegáns lakóházból és beszállt a sofőr vezette limuzinba, hogy nem ezen az előkelő környéken született, pedig az apja egyszerű villamosvezető volt Bukarestben. Ha valaki közelebbről is szemügyre vette, annak feltűnhetett az apró kis gyémánt Fenston bal fülében. Úgy érezte, ez a kis extravagancia megkülönbözteti konzervatívabb kollégáitól.

Fenston elhelyezkedett a limuzin hátsó ülésén. – Az irodába – vetette oda a sofőrnek, aztán megnyomott egy gombot az ülés karfáján. Füstszínű üvegfal gördült fel halk zúgással, megakadályozva a felesleges társalgást sofőr és utas között. Fenston fogta az ülésen heverő New York Timest, és átlapozta, hogy talál-e valamit a címek között, ami felkelti az érdeklődését. Giuliani, a polgármester vesztésre állt. Kiderült, hogy lakást bérel a szeretőjének a Gracie Mansionben, a felesége pedig lelkesen nyilatkozott a témáról fűnek-fának, ma reggel épp a New York Timesnak. Fenston átfutotta az üzleti rovatot, miközben a sofőr ráfordult a Roosevelt Drive-ra, és épp a nekrológoknál tartott, amikor a limuzin megállt a World Trade Center északi tornya előtt. Az egyetlen nekrológ, amely őt érdekli, csak holnap fog megjelenni, hiszen Amerikában még nem értesülhettek a halálhírről.

– Fél kilenckor van egy megbeszélésem a Wall Streeten – mondta Fenston a sofőrnek, miközben az kinyitotta neki a hátsó ajtót. – Jöjjön értem negyed kilencre. – A sofőr bólintott, Fenston pedig elvonult az előcsarnok felé. Az épületben kilencvenkilenc lift működött, de csak egy volt, amelyik közvetlenül a százhetedik emeleten található étterembe vitt.

Ahogy Fenston egy perccel később kilépett a liftből – egyszer kiszámolta, hogy élete végéig egy hetet fog liftekben tölteni –, a főpincér azonnal észrevette a törzsvendéget, fejet hajtott, és odakísérte egy ablak melletti sarokasztalhoz, ahonnan a Szabadság-szoborra nyílt kilátás. Egyszer előfordult, hogy Fenston érkeztekor foglaltan találta kedvenc asztalát, mire egyszerűen sarkon fordult és visszalépett a liftbe. Azóta az asztal minden reggel csak őrá várt.

Fenstont nem lepte meg, hogy Karl Leapman már ott van. Leapman még soha, egyetlenegyszer sem késett a tíz év alatt, mióta a Fenston Finance-nél dolgozott. Fenston eltűnődött, vajon mennyivel korábban jöhetett, nehogy az elnök érjen ide előbb. Leapman újra meg újra bebizonyította, hogy nincs az a mocsok, amiben ne lenne hajlandó meghemperegni a főnöke kedvéért, de hát Fenston volt az egyetlen, aki munkát adott neki azután, hogy kijött a börtönből. Egy, a kamarából kirúgott priuszos ügyvéd, aki csalás miatt ült, nemigen számíthatott sikeres újrakezdésre a jogi pályán.

Még mielőtt leült volna, Fenston megszólalt: – Most, hogy megszereztük a Van Goghot, már csak egy megbeszélnivalónk van. Hogy szabadulunk meg Anna Petrescutól anélkül, hogy gyanakodni kezdjen?

Leapman kinyitotta az előtte heverő dossziét, és elmosolyodott.

3. fejezet

Aznap reggel semmi sem ment terv szerint.

Andrews szólt a szakácsnőnek, hogy majd felviszi őladysége reggelijét, amint elszállították a festményt. A szakácsnőnek migrénje volt, úgyhogy a helyettesére, egy nem túl megbízható lányra hárult a reggeli elkészítése. A biztonsági szolgálat furgonja negyven percet késett, és a szemtelen fiatal sofőr nem volt hajlandó elindulni, csak miután elfogyasztott némi teát és süteményt. A szakácsnő nem tűrt volna ilyen arcátlanságot, de a helyettese beadta a derekát. Fél óra múlva Andrews ott találta őket a konyhaasztalnál, amint barátságosan cseverésztek.

Andrews nagyon örült, hogy őladysége szobájából még nem hallatszik semmi mozgolódás. Amikor a sofőr végre távozott, ellenőrizte, minden a tálcán van-e, újra összehajtogatta a szalvétát, és elindult, hogy felvigye a reggelit úrnőjének.

Egyik tenyerén egyensúlyozva a tálcát halkan bekopogott, mielőtt benyitott volna a hálószobába. Amikor meglátta, hogy Lady Victoria egy hatalmas vértócsában fekszik a földön, felkiáltott, elejtette a tálcát, és odarohant hozzá.

Nyilvánvaló volt, hogy órák óta halott, Andrews azonban úgy gondolta, kötelessége tájékoztatni a Wentworth-kastély következő örökösét a tragédiáról, mielőtt hívná a rendőrséget. Halkan kiment a hálószobából, bezárta maga után az ajtót, és életében először futva tette meg az utat a földszintig.

Arabella Wentworth épp egy vevőt szolgált ki, amikor Andrews felhívta.

Arabella letette a telefont, elnézést kért a vevőtől, és elmagyarázta neki, hogy azonnal el kell mennie. Azonnal átfordította az ajtón lógó „Nyitva” feliratú táblát, és bezárta a kis régiségbolt ajtaját, miután Andrews közölte, hogy vészhelyzet van. Ezt a szót nem hallotta a komornyik szájából az elmúlt negyvenkilenc évben.

Negyedórával később Arabella Morris Minijével megállt a Wentworth-kastély előtti kaviccsal felszórt részen. Andrews a legfelső lépcsőn állva várta.

– Borzasztóan sajnálom, mylady – csak ennyit mondott, aztán bevezette új úrnőjét a kastélyba, majd fel a széles márványlépcsőn. Andrewsnak meg kellett kapaszkodnia a korlátban, Arabella ebből tudta, hogy a nővére halott.

Élete során sokszor eltűnődött azon, vajon hogyan reagálna, ha krízishelyzetbe kerülne. Ugyan rosszul lett, amikor meglátta a nővére holttestét, de nem ájult el, bár csak hajszálon múlt. Vetett még egy pillantást a holttestre, megkapaszkodott a baldachinos ágy oszlopában, és elfordította a fejét.

A vér mindenhová szétspriccelt, és megalvadt tócsában állt a szőnyegen. Még az íróasztal és a mennyezet is vérfoltos volt. Arabella elengedte az ágy oszlopát, és odabotladozott az éjjeliszekrényen álló telefonhoz. Leroskadt az ágyra, felemelte a kagylót, és hívta a rendőrséget.

Elhatározta, hogy úgy megy ki a szobából, hogy nem néz vissza még egyszer a nővére holttestére, de nem tudta megállni. Csak egy pillantást vetett hátra, és megakadt a tekintete az íróasztalon heverő levélen, amely „Egyetlen Arabellám” megszólítással kezdődött. Felkapta a befejezetlen levelet. Nem szerette volna a nővére utolsó gondolatait megosztani a helyi rendőrséggel. A zsebébe dugta a levelet, és bizonytalan léptekkel kisétált a szobából.

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

IX. 10.

1. fejezet

IX. 11.

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

IX. 12.

16. fejezet

17. fejezet

IX. 13.

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

IX. 14.

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

IX. 15.

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

IX. 16.

29. fejezet

IX. 17.

30. fejezet

IX. 18.

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

IX. 19.

35. fejezet

36. fejezet

IX. 20.

37. fejezet

IX. 21.

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

IX. 22.

42. fejezet

43. fejezet

IX. 23.

44. fejezet

45. fejezet

IX. 24.

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

IX. 25.

50. fejezet

51. fejezet

52. fejezet

53. fejezet

54. fejezet

55. fejezet

56. fejezet

IX. 26.

57. fejezet

A szerző megjegyzése

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License