Nádas
Péter

Szépírás
mint
hivatás

– szemelvények –

Jelenkor

© 2023 Nádas Péter
© 2023 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítókép © Nádas Péter
Borítóterv © Oláh Gábor

ISBN 978 963 518 060 8

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Nagy Boglárka
Szerkesztette Csordás Gábor
A szöveget gondozta Ruttkay Helga
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Haydn a panelban

A városszéli panelból, ahol laktunk, a nyolcadik emelet magasából, akár a véghetetlen magyar pusztaságba elláthatott az ember.

Tévedés ne essék, a puszta közel sem üresség, a pusztának gazdag flórája és faunája van. Legelterjedtebb növénye a rozsnokgyep, s ennek ősöreg, mindig kikopott sárga szőnyegén, nem számoltam össze, de mintegy ezer további növény egyedei tenyésznek a hézagokban, a tavaszi hérics, a lila agárkosbor, a fátyolos nőszirom, bozótosokban a mocsári páfrány, semmi baj, valamennyit nem fogom fölsorolni, pedig itt van előttem a pusztai botanikusok teljes inventárja. Egyszóval, még a pusztában sem marad pusztán a föld. Ahol pedig patakocska vagy erecske forrásaként a felszínre tör némi víz, hogy önmaga sem tudja, merre, amolyan síkföldi virtussal szépen elcsordogáljon, ott szabályos ligeteket képez a növényzet, kocsányos tölgyek, minden kis szellőtől ezüstösen villogó nyárfák és rövid életű nyírek csoportjait, s úgy szegélyezi őket a galagonyából, a homoktövisből és a sárgán virágzó zanótból összeverődött bozótos, mintha tájépítész tervét követné. Nagyurak ilyen bájos helyeken építik kis nyári kastélyukat.

Ahol meg tényleg csak a semmi tenyészik, ott sem marad hely üresen. Az úgynevezett természeti, amit Haydn, legalábbis pályafutása első idejében, oly élénken ért és követ, ismeri ugyan a hiányt két hang között, ki ne ismerné, de ürességet ő sem. Rögvest betölti, kitölti, belakja, elrendezi. A szünet tömege nagyobb marad a hangok tömegénél. Az üresség gondja a festészetre marad, a fizikusokra. Haydn szimmetriával operál a csönd ellenében, a harmónia utáni vággyal megy szembe a fájó hiánnyal. Ez a klasszicizmus nagy leckéje, a szigorúan szimmetrikus, a megbízható, akár a kaszárnya fegyelme. A világ se más, mint ismétlés és variáció. Elragad a kicsit színpadias, kicsit ironikusan felfogott unalmaska végtelenbe. Homokot fúvat rá a széllel, ami szintén nem semmiből, hanem szilíciumkristályokból áll. Sodrása hallható, kocognak egymáson a porszemcsék. Az én jó barátom, Esterházy Péter ezzel szemben azt ordítja az én jól ápolt, magam telepítette óriási kertemben, amikor sétára invitálom, és a két szemével látja, milyen szépen növekedik a dombhajlatra telepített vegyes erdőm, hogy gyűlölöm a természetet.

Gyűlölöm a természetet.

Erre aztán mit lehet mondani, gyűlöld, édes egy barátom. Szerelmesekkel nekem soha nincs vitám.

Ő nem része semminek, ordítja a sudár csemeték közé.

Ábrándos egy ember vagy te, Esterházy Péter.

Mert ahol a magyar pusztán, az egykor volt tengerfenéken tényleg nem tenyészik semmi, majdhogy semmi, közel semmi, ott a talaj felszínén több évmillió múltán mégis kiüt a tengerfenéki sóvirág. Üresség híján kell tenyésznie. Nem tudja többé magát hová tenni. Olyannyira nem, hogy az elkínzott talaj sem látszik ki alóla, vastagon lepi be, annyi van belőle.

Pontosan annyi, amennyi víz nincs. Egyenletesen, a kristályosodás törvényeit követve omlik egymásba a sok sóvirág. Így burjánzik nálad is az értelem sok barokk szóvirágja, te nagyokos Esterházy. Hiába ordítozol itt az én erdőmben a természeted ellen, ha egyszer múltadat és jövődet mértéktelenül élvezed.

Így aztán ebben az első kilenc bekezdésben járulékosan bemutattam, ha jól értjük egymást, miként váltakoznak ritmikusan a rövidebb és a hosszabb mondatok, miként tagolok időt és teret vele, miként akasztom meg az idők folyását, mikor mit folytatok, miként utalok vissza, miként utalok előre, miként képzek szimmetriát és aszimmetriát, miként megemelhetők vagy ejthetők a hangsúlyaim, miként csorbítható vagy élesíthető a jelentés, azaz szavakból és relációkból miként építjük a témát, és mire fűzzük fel minek az anyanyelvi dallamát. Miként mit emelünk fel a köznyelviből, miként használjuk a fellengzőst, az irodalmiast, az obszcént, illetve miként alakítjuk mindezekkel a szövegkompozíció nagyságrendben következő alapelemét, a bekezdést.

Prózai szövegben bekezdésekből épül a tétel. A tételben már annak is benne kell lennie, ami le sincs írva a papírra. Így képződik a hangzásnak, a szünetnek, a hiánynak és a jelentésnek az összehangzó többlete.

Az az igazság, hogy ifjú emberként Haydn mesterhez jártam kontrapunktra.

Ami az egyik oldaláról nézve hangcsoportok megadott rendszere, másik oldaláról nézve fejlődő jelentéstömeg, amit igen nehéz egyetlen hangnemben tartani. Nem beszélve arról, hogy a hangnemekbe rendezett jelentéstömegnek csak egy része van a kottán megjelölve. A többi az elmém anyagában képződik a hallásom szerint.

Amivel csak azt akarom mondani, hogy a nyelvzene használati módja jócskán személyesebb, mint a nyelvtanilag korrekt kijelentés. Ez nem szól sem a korrektség, sem a kijelentés ellen, csak éppen számításba kell vennünk a néma poétika többletét. Alaposan belém verte a Haydn úr. Itt a panelban jártam az óráira. Fizetnem sem kellett érte. Hálás sem vagyok. Előzőleg jártam Bartókhoz, mértéktelenül sokat Beethovenhez és mértékkel Mozarthoz, Bach majd valamikor jóval később következik, és véget sem ér. Előbb még Gluckhoz kellett járnom, Wagnerhez hosszú évekig.

Ha pedig valaki a nyolcadik emelet magasában, ahogy évre jött az év, kilépett a házgyári erkélyek egyikére, akkor túl a vasúti síneken igencsak kedvtelve tekinthetett alá a családi házakkal feltöltött utcaháló valamennyi közelebbi vagy távolabbi udvarára. Azon túl tényleg véget ért a város. Voltak sivár, voltak gazdagabb, voltak ápolt és voltak kínosan lepusztított udvarok. Nem arra teremtették őket, hogy valaki felülről bámuljon beléjük a panelból. Az udvarok többségében terebélyes diófa állt. Ezeket a gyönyörűséges diófákat, amelyek mintegy hatvan éve a családi élet biztonságának jegyében növekedtek itt, valamivel később törzsüknél fogva megragadta egy erőgép, és addig rázta, rázta őket a tömött lombjaikkal egyetemben, míg a talajból ki nem fordította egymás után valamennyit. Vontatókkal hurcolták el a hulláikat. Lerombolták a szerény méretű és mérsékelt igényességgel épített családi házakat. Csak nézte, bámulta az ember odafentről az üres pincegyomrokat. S hogy esztétikai szempontból minek mi az értéke, azt most mégse ezek a rombolásban járatos kibaszott várostervezők, hanem én mondom meg a zenei mintakönyvem és a saját anyanyelvem muzikalitása alapján képzett mondatokkal… … …

Éber csöndjeink

Nem vagyok kompetens, egyetlen ízében sem tudom megítélni a munkát, mégis engedjék meg, hogy mindenekelőtt a fordítónak, Daniel Gustafssonnak köszönjem meg a Berman-díjat, amelyet Világló részletek című életregényemért megtisztelő módon nekem ítéltek. Majd rögtön megköszönjem a kiadónak, Eva Bonniernek, hiszen egy ilyen testes könyv kiadásának kiadói kockázatát meg tudom ítélni, s nem kevésbé Erik Sidenbladhnak, bele a látatlanba, hiszen jól tudom, hogy az ő munkájába még jelképesen sem láthatok bele, mégis néhány mondatára, néhány sorára és megjegyzésére, azaz a szerkesztői munkát illető több évtizedes tapasztalatomra hagyatkozhatom.

Nélkülük azonban meg sem szólalhattam volna, s a zsűri tiszteletre méltó tagjai miként ítélhettek volna a munkám felől. A díj alapító okiratát sem feledve, vajon az én munkámról ítéltek-e, ez a kérdés is erősen gondolkodóba ejtett. Mert igen vázlatosan tudnám csak elmondani, hogy mi közöm lenne nekem a zsidó hagyományhoz, és főleg milyen zsidó hagyományhoz. Nem olyan magától értetődő, hogy mikor kinek a könyvéről vagy kinek a milyen hagyományhoz fűződő viszonyáról beszélünk. A nyelvhasználatnak vagy a spiritualitásnak vannak ugyan személyes és regionális jellegzetességei, de mindenképpen kollektív és főleg anonim tevékenység eredménye. Így aztán én nem egészen én vagyok, avagy énem részesedése igen kicsi a személyben, s ki tudná megmondani, hogy ezt a mélykék táblakötésű, elegánsan aranyozott könyvet maga a szerző írta-e. Danielnek és Eriknek a szöveg eredeti rendjét és dinamikáját követve mindenesetre újra kellett fogalmazniuk a saját nyelvükön, amit már magam is alaposan a közösből merítve írtam.

Egyszer csodálatos német fordítóm, az ősöreg Hildegard Grosche, aki akkoriban körülbelül olyan ősöreg volt, mint én most, szabályosan kiáltozott dühében, mikor azt találtam mondani, hogy bocsásson meg, Hildegard, de mi itt most nem az én könyvemről, hanem a maga könyvéről beszélünk.

Mi több, a személy, aki testi valójában itt áll, mennyiben és miben azonos azzal a személlyel, aki a nevezett könyvet írta. Ezt a kérdést sem tudom megkerülni. Mi van akkor, ha valaki, mondjuk, a születési papírjaimat elcserélte. Vagy véletlenül egy másik újszülöttet adtak anyám kezébe. Megesik az ilyesmi, s ez esetben sincs okunk kizárni a lehetőségét. S akkor annak, aki én vagyok, igazság szerint egy másik néven egy másik életet kéne élnie. Arra a nyomasztó kérdésre sem tudok válaszolni, hogy a másik néven, egy másik leszármazási ágon vajon ugyanúgy azzá lettem volna-e, ahogy elhatározásaim szisztémáját és a véletlenek játékát követve most itt állok e látható porhüvelyben. Az ember legfeljebb használja a saját tulajdonságait, de azt azért nem tudná megmondani, hogy ezek honnan hová vezetik, s miként adják ki mások szemében az összetéveszthetetlen karakterét. Ki lenne ő, istenem, ha tudnánk. Egymást illetően is inkább a milyen kérdésére tudunk válaszolni. A valamilyen nyelvre lefordított könyv a nyelvi és stiláris hűség minden igényével egyetemben praktikusan lép túl a személyesen. Ami az én szememben áldás, különös szerencse. A lefordított könyv belép a személyek között, a nyelvek között és a kultúrák között nyíló éntelenített terekbe, habár ezekről az emberi munkától telített terekről, amelyekben én biztosan nem én vagyok, vagy nem csak én, viszonylag keveset tudunk.

Legfeljebb szerelmesek vagy szerzetesek tudnak róla valamennyit, legalábbis addig, amíg a csóknál maradnak, vagy az imánál.

Köszönetem jeleként most valamennyiüknek el kell mondanom, mi történt, amikor letettem az utolsó szó után a legutolsó pontot. A testes kéziratot elküldtem az öcsémnek. Korábban soha nem köteleztem volna arra, hogy a munkáimat olvassa, felhívó jeleket sem adtam. Most nem tudtam őt megkímélni. Tartottam ugyan tőle, hogy nemcsak a tárgyi tévedéseimre hívja fel a figyelmemet, hanem a maga impulzív módján bele akar beszélni. Fölöslegesen, hiszen őt is ugyanabból a libertinus családi fából faragták. Még akkor sem volt közléseim ellen semmi kifogása, ha magára nézve kínosnak találta, vagy éppen engem talált kínosnak. Csak nem fogok beleszólni, hogy mit érez vagy mit gondol a másikom… … …

Szépírás mint hivatás

Talán nem meglepő, hogy hátamon ennyi évtized tapasztalatával szeretnék már egyszer néhány szót a munkámról mondani.

Arról, hogy mi minden meg nem történik, ami nem kerül papírra. Mi minden teljesedik be a szövegben, mi minden kerül ki belőle. Ezt eldobom, azt is eldobom. Mást veszek, vagy semmit nem veszek. A történők és a nem történők miként haladnak egymáson át és miként kerülik el nagy ívben egymást, holott a szövegben semmi meg nem jelenik belőlük. Ha viszont végleg töröltem, akkor a hiány a helyén ott maradt. Hiányok és jelenvalók, hiányzó és jelenvaló szavak, mondatrészek, mondatok, bekezdések miként tartják sakkban egymást. Miként kerülnek közel, miként lélegeznek akár egymás szájáról. Miként alakul ki közöttük oly erős feszültség, amivel lassan, de biztosan kirajzolják a szöveg stabil vázát. A vázat aztán mindenféle bővítménnyel és részlettel tovább terhelhetem.

Persze csak annyira, hogy a struktúra be ne szakadjon.

Az elvégezett munkát, ami nincs leírva, mégis benne van a szövegben, néma poétikának nevezném. Döntéseim hálóját, amint fenntartja a szöveget. A szókinccsel kapcsolatban hozott negatív döntéseimmel együtt. Hogy mikor mit nem használok, holott a köznyelv, az irodalmi nyelv vagy a grammatika megkívánná a használatát. Mikor és mitől legyen sérült a mondatom, és mikor, mitől teljes, akár mindenféle nyelvi cifrasággal is teliaggatott. Vagy ellenkezőleg, mi a minimum, vagy miként ágyazok meg egy közönséges köznyelvi fordulatnak. Bőven folytathatnám a sort. Hasonló jellegű negatív és pozitív döntések sokasága rajzolja ki a szöveg néma, ám gyakorlott olvasó számára nyilvánvaló poétikáját. A mondatritmus alakításának módja, a szövegritmus, a szavak hangalakjának zeneisége. A szövegritmus érdekében megváltoztatott szórendek. A hosszú és rövid mondatok váltakozásának üteme, az ilyen jellegű ritmusok arányai. Önkéntelenül adódó rímek a prózai szövegben, belső rímek, rejtett rímek. Rímek, amelyek adódnak, szépek is, értelmük is lenne, mégis elrontom őket. Monotóniák modulációi. Ismétlések esetén választás azonosság és variáció között. Szinonima vagy variáció. Hasonló, azonos, különböző helyi és eseti arányai. Szándékos szóismétlés, visszatérő hangsúlyos szavak és hangsúlyos mondatvariánsok rendszere. Motivikus és logikai kapcsolódás különböző tárgyak között. Idegen szövegek beépítése a saját szövegbe, utalások idegen szövegekre, idézetek, átiratok, belső idézetek. A szövegritmus és a cselekmény szinkronja vagy éppen aszinkronja. A különböző cselekményszálak terjedelmének és intenzitásának egymáshoz mért arányai. Egyáltalán, válogatás a cselekményvezetési technikák között. Megszakítások, közbevetések, előrefutások, visszautalások. A szimmetriáik és aszimmetriáik arányai, illetve ezek alkalmi meghatározása adott szöveghelyen.

Döntések a szöveg statikáját illetőn. Terjedelmek, hangsúlyok és súlyok. Az egész és a rész viszonyait illető döntések. A spontán hiányok érdekében hozott metodikai döntések. Fogalmi és tematikai hiányok megépítése. Például hiányzó személyek jelenlétének felépítése, jelenvalóságuk erősségének vagy gyengeségének szituatív variációi. A point de vue változásai a nagytotál és a szuperközeli között, a közelítések, a távolítások, a zoomolások helye és sebessége. Leállások, holtpontok, elakadások. Kényszerű kitérők, mulatságos kitérők, asszociatív alapú kitérők. Lassítások, gyorsítások, fennakadások. Vágások, ugrások. Ugrások többszörösen előkészített terepen, ugrások a logikusan várhatóba és a semmibe. A kívül és a belül, a külső és a belső, a reflektálatlan, a reflektált és az önreflexiós váltakozása, ugrásai, csúszásai, olykor durva vágásai. Leírás és dialógus arányai. Választás a direkt és indirekt beszéd, kijelentő mód és feltételes mód között. Döntések a bekezdés felől, a bekezdések hosszúsága vagy rövidsége, váltakozásuk ritmusa, tematikus vagy érzelmi, indulati jellege, a bekezdések egymáshoz mért és a cselekményvezetéshez szabott arányai. Akadályoztatásuk vagy gördülékenységük.

Mi legyen a bekezdés, a szakasz, a fejezet első mondata. Mi az entrée. Miként lépek be, ki lép be, mikor, honnan lép be a szövegbe. Vagy éppen miként lépek ki, függőben hagyok-e vagy lezárok. Mi lesz az utolsó mondatom a fejezetben vagy mi lesz a legutolsó szavam az egészben. Mi az utolsó szó húzóereje, az igen-e vagy a nem. Függőben is lehet hagyni. Nem beszélve a mondatok hangerejéről, ami nemcsak direkt reflexióval vagy bárgyú szerzői kommentárral megjeleníthető, ordította, susogta, hanem a mondat hangvételébe szervesen beépíthető elem. Dönteni. Vannak bizonyos szöveghelyeken hangos mondatok. Vannak szükségesen hangos mondatok. Vannak szükségtelenül hangos mondatok, amelyek a szöveghelyen szükségesek. Kell-e kérdőjel, ha egyszer ott a kérdés. S ugyanígy vannak csöndes mondatok, kínosan vagy szükségtelenül csöndes mondatok, melyek a kontextus miatt feltétlenül szükségesek, észrevétlen mondatok, plakatív mondatok, s így tovább, ahogy az orosz mondja, i tak dalse, sorolhatnám még napestig. Mindez kicsit hasonló ahhoz, amit fizikusok, biokémikusok és csillagászok manapság váltig mondanak, miszerint az egyes elemek közötti kapcsolat fontosabbnak látszik, mint maga az anyaguk. Úgy látják, a világ nem az anyagiságán van megalapozva, hanem az architektonikáján, azokon a szerkezeti elveken, amelyek a különböző anyagok belső szerkezetét adják és összefüggésbe hozzák, összefüggésükben tartják őket egymással. Amit úgy is kifejeznek, hogy a világ valójában nem eset, hanem változat és összefüggés.

Magának az írás műveletének nincsen kronológiája. A munka, amit el kell végeznem, nem lineáris, hanem az első mondattól az utolsóig egyidejű építés és rombolás. Amitől a szöveg minduntalan felszakad, kiszakadnak a támfalak, a tető megroggyan, s akkor már megint tennem kell valamit, habár nem illik elfelejtenem, hogy az olvasás lineáris. A váz megépítése, az agyag fölrakása, ahogy szobrászok mondják, fontosabb, mint a mintázás, nekem fontosabb, mint maga a történet, a szüzsé, a mese, amit kétségtelenül minden elemében elő kell készítenem és elő kell adnom. A színészeknek a próba fontosabb az előadásnál… … …

A sötétség színein

Nem nézett ki valami fényesen ezzel az egész fényképezéssel. Egyszer csak felnéztem a tüköraknás gépem keresőjéről, s látom ám, süllyedünk, holott nem hajón ülünk, s igen távol a tenger.

Bécs ugyanolyan messzi fekszik a lakóhelyemtől, mint Budapest. A közelebbi kisvárosokban az analóg fotográfiához szükséges nyersanyagokat korábban be tudtam szerezni, ma azonban nem tudom. Elfogyott. Nem szállítottak. Nem volt többé film, se kisfilm, se rollfilm, sem ilyen érzékenységű, sem olyan érzékenységű. Majd a jövő héten kéne megpróbálnom. Előbb a fekete-fehér anyagok tűntek el, az extrém érzékenységűek, illetve az extrémen érzéketlenek, aztán a populusnak szánt tömegáru is eltűnt. Nem volt fotópapír a jövő héten, se lágy, se kemény, se speciál, se normál, nem volt mire nagyítanom. Végül átalakult a szaküzlet, ahol az elektronikában jártas ifjú eladók nem értették, hogy mit keresek és miről beszélek. A fényképészeti vegyszerek sem álltak rendelkezésre többé. El kellett volna kezdenem a komponenseket egyenként beszerezni, hogy magam keverjem.

Mégis úgy nézett ki, hogy az egész szakma boldog. Nemcsak a közeli kisvárosokban, hanem Bécsben és Budapesten. Végre megszabadultak a vegyszerektől, a sok pancsolástól. Megnyomtak egy gombot a vadonatúj digitális masinájukon, és a digitális kép a világ másik végén máris a rendeltetési helyére érkezett.

Csakhogy más kép lett a kép.

Mintha észre sem vették volna, hogy ez nem az a kép. Ez nem kép. Ezen a képen a tárgy nem térben áll. S mintha a tárgyak árnyékát valaki erősen kivilágította volna.

Valami igazán nem stimmelt, bár az első pillanatban nem tudtam volna megmondani, mi nincs rendjén.

Nincsenek karakteres kontrasztok.

A színek szétmosódnak, mintha valami furcsa sárga lepedék ülne meg rajtuk, vagy őrületesen plakatívak.

Tőlünk távolabb is kevesen maradtak, akik ragaszkodtak volna a fény egyszerre tárgyias és mágikus rajzolatához, a gradációihoz, a mélységélességhez és ahhoz a feltételezéshez, hogy a tárgyak körvonalát nem a tárgyak, hanem a fények és árnyak plasztikája adja. Végül is két szemünk van, mélységbe nézünk, foltlátók vagyunk. Fény és árnyék között kell választanunk. Ha viszont egy emberi arcnak nincs tere, akkor a képen az embernek nincsen arca, illetve az arcnak nincs kifejezése. Úgy néztem, hogy a digitális fotográfián az ember a saját egzisztenciáját számolja fel.

Bécsben és Budapesten még kiárusították a lejárt szavatosságú fotográfiai árut, ámbár ezek nem olyan anyagok voltak, amelyeket én például használhattam volna. Nem a minőségükkel, nem a szavatosságukkal volt bajom.

Mert az nem úgy van ám a fotográfus életében, hogy eddig a Fortepan vagy az Agfa anyagaival dolgoztam, s ha ezek a gyárak beszüntetik a működésüket, akkor majd szépen átállok a Kodakra vagy a Fujira, mert ők még gyártanak.

S hogy ez miért nem így van, annak hosszú a története. Rövidre fogva annyit lehet mondani, hogy a márkákkal együtt a fejlesztőmérnökök esztétikai szemléletét, képalkotási metódusát és színtanát is megvásárolod. Ehhez kell alkalmazkodnod a látásoddal. Ami vagy megy, vagy nem megy. A Fortepant ismertem, az Agfát ismertem, a többit szintén ismertem, csak éppen a többit nem fogadtam el. A digitálissal viszont a modernizáció negyedik hullámának emberszemléletét kéne magamévá tennem a különböző márkastratégiák sajátos interpretációjában.

Avagy renitens leszel, és saját magad öntöd föl a magad készítette emulziót. Más út nincs.

A Fuji anyagai például elbűvölően letisztult képfelületet adnak, ott áll mögötte a japán festészet és kalligráfia több ezer éves csodás története, ám mindezt végtelenül hűvösen és részvétlenül. Meglehet, az elmés fejlesztők nem részvétlenségként érzékelik. A Kodak fordítva jár el, egyenesen ránk zúdítja a kedélyét. Ebben az előadásban mindennek ragyognia illik, a déli verőn mindenkinek teli szájjal kötelező mosolyognia. Én nem a valakik kedélyét, hanem magát a fényt fényképezem. Nem tehetek róla, így alakult. Erre a Fortepan volt jó, s valamennyire az Agfa. Ha édes kis családom tagjait fényképezem, akkor is csak arra vagyok kíváncsi, hogy becses ábrázatukkal miként és milyen fényben helyezkednek el a térben, s jellegzetes vonásaikat miként emelhetem ki a térből. Tisztelem az erős ellenfényeket az arcukon, mégis igyekszem minél több szürke fokozatot megragadni, de jólesik bemerészkednem a sötétségekbe is, ahol az árnyak tömege és a fény minimuma hoz izgalomba.

A digitális fotográfia ilyen jellegű igényeket nem ismer és nem elégíthet ki.

A változás számomra igen mélyre ment, csontvelőt érintett.

Voltak tiszteletre méltó kollégák, akik komolyan ellenálltak, nem futamodtak meg, bizony vegyszert kevertek, emulziót öntöttek, azaz visszatértek a fotográfia kézműves őskorába.

Értelmes gesztus. Az emulzió szemcséinek három dimenzióban van méretük, s ez a lényeg. Egy háromdimenziós teret nem cserélek fel minden további nélkül egy kétdimenziósra. A digitális jel kétdimenziós térben hagy nyomot. Megszünteti a távlatot, nem ad távlatot, vagy nem számol vele. A fényérzékeny réteg alapeleme, a szemcse viszont akár kapott fényt, akár nem kapott, térben áll. Más szemcsék térbeliségének viszonylatában fogjuk fel. Az emberi szem alkalmas rá, hogy felfedezőútra induljon a mikroméretű fényérzékeny szemcsék rengetegében, azaz három dimenzió relációjában észlelje graduális különbségüket. Éppen úgy, ahogy a festészetben. A fotográfia a festészethez járt iskolába. A festő ecsetje, akár keverte a színeket, akár nem keverte, akár expresszíven rakja fel, akár lazúrosan, összetéveszthetetlen textúrát hagy. A tiszta szín vagy a kevert szín három dimenzióban áll a vásznon. Ahogy Brassaï vagy André Kertész szemcséi sem összetéveszthetők és szoros összefüggésben állnak témáikkal. Aki analóg fotográfiai eszközökkel készített képet szemlél, ismeretlen térbe lép, ahol a megvilágított és a megvilágítatlan szemcsék mérete, helyzete, színe, gradációja az individuális tulajdonságok rengetegében irányítja el… … …

Jegyzet

Haydn a panelban (2022)

Az esszé a Joseph Haydn Stiftung felkérésére íródott, és 2022. április 17-én hangzott el Bázelben, a Haydn 2032 programsorozat egyik koncertjén. Magyarul a Litera irodalmi portálon jelent meg először 2022. április 17-én.

Éber csöndjeink (2022)

Az írás a Berman Irodalmi Díj átvétele alkalmából született, és 2022. október 24-én hangzott el Stockholmban. A Jelenkor folyóirat a 2022. decemberi számában közölte.

Szépírás mint hivatás

A szöveg a Műút 2022/85. számában látott napvilágot.

A sötétség színein (2021)

Az esszé az Élet és Irodalom 2021. június 25-i számában jelent meg először.

Akit Linné írt le először

A szöveg a 93. Ünnepi Könyvhét megnyitóbeszédeként hangzott el 2022. június 9-én Budapesten. Az Élet és Irodalom 2022. június 10-i számában közölte.

Tartalom

Haydn a panelban

Éber csöndjeink

Szépírás mint hivatás

A sötétség színein

Akit Linné írt le először

Jegyzet

Nádas Péter művei
a Jelenkor kiadónál

Párbeszéd (Richard Swartzcal) (1992, 1997, 2008)

Talált cetli és más elegyes írások (1992, 2000)

Egy családregény vége (1993, 1996, 2001, 2005, 2012, 2015, 2018)

Emlékiratok könyve (1994, 1998, 2003, 2012, 2015)

Esszék (1995, 2001)

Vonulás (filmnovellák) (1995, 2001)

Drámák (1996, 2001)

Minotaurus (elbeszélések) (1997, 2005, 2018)

Kritikák (1999)

Évkönyv (2000, 2012)

Az égi és a földi szerelemről (2001, 2010, 2016)

Saját halál (2004, 2015)

Párhuzamos történetek (2005, 2006, 2012, 2016)

Nincs mennyezet, nincs födém (Mihancsik Zsófia interjúja) (2006)

Hátországi napló (2006)

Szirénének (2010)

Fantasztikus utazáson (2011)

Párhuzamos olvasókönyv (a Párhuzamos történetekről) (2012, 2017)

Az élet sója (2016)

Világló részletek (2017)

A szabadság tréningjei (2019)

Leni sír (2019)

Arbor mundi (2020)

Rokon lelkek (2021)

Rémtörténetek (2022)

Jelenkor
facebook.com/JelenkorKiado
jelenkor.libricsoport.hu

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
Elektronikus könyv Nagy Lajos
www.ekonyv.hu

ISBN 978 963 518 060 8

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font License