részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Craig Shreve: The African Samurai

Published by Scribner Canada,

An Imprint of Simon & Schuster, Inc., 2023

Első kiadás

Copyright © 2023 by Craig Shreve

By arrangement with Westwood Creative Artists Ltd.

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2023

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Hegyi Péter

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Horváth Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 604 435 0

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Ryan Swayze-nak – tudom, mennyire imádta volna a regényt ihlető történelmi eseményeket

Szereplők

A történet kulcsfontosságú szereplői közül sokan többször is megváltoztatták a nevüket életük során. Úgy döntöttem, hogy az egyszerűség kedvéért a történelmi szempontból legismertebb nevükön szerepeltetem őket még akkor is, ha az ábrázolt események idején más nevet használtak.

Az afrikai szamuráj

Jaszuke: kelet-afrikai férfi, aki gyermekként került rabszolgasorba. Az eredeti neve nem ismert. A születési helye is bizonytalan, bár egyes feltételezések szerint a mozambiki makua népcsoporthoz tartozhatott.

Japán első nagy egyesítője

Oda Nobunaga: daimjó (hadúr), Japán három „nagy egyesítője” közül az első. Mielőtt kiterjesztette uralmát Japán középső területének nagy részére, Nobunaga Ovari tartomány daimjója volt.

A jezsuiták

Alessandro Valignano: olasz pap, jezsuita misszionárius, aki megkapta az „Indiák vizitátora” címet – ennek értelmében egész Indiában és Ázsiában nála csak a pápának volt nagyobb hatalma.

Ambrosius testvér: jezsuita misszionárius a nagaszaki régióban.

Organtino testvér: egy régóta Japánban tartózkodó jezsuita misszionárius, az egyház egyik első küldötte volt Japánban, és egyike annak a kevés papnak, akik a rend kiutasítása után is az országban maradhattak.

A hadvezérek

Akecsi Micuhide: a Szaitó klán szamurája, majd Asikaga Josiaki, a „vándorló sógun” védelmezője volt, mielőtt Nobunaga szolgálatába lépett.

Tokugava Iejaszu: Mikava tartomány daimjója, Nobunaga legmegbízhatóbb szövetségese.

Tojotomi Hidejosi: paraszti sorból származó férfi, akit Oda Nobunaga a legmagasabb rangra emelt.

Oda Nobunaga szamuráj testőrei

Dzsingorou és Ogura: fivérek

Ranmaru: ifjú szamuráj, Nobunaga személyes kísérője

Oda Nobunaga szolgálatában álló személyek

Hidemicu: Akecsi Micuhide veje és bizalmasa

Maszahide: szamurájként Oda Nobunaga apjának szolgálatában állt, a bizalmasa volt. Maszahide szeppukut követett el, hogy ezzel próbálja Nobunagát a helyes útra terelni. Nobunaga Azucsiban templomot építtetett a tiszteletére.

Tomiko: szolgáló Oda Nobunaga házában

A daimjók

Arima Haronobu: az ostrom alatt álló daimjó, aki vendégül látta Valignanót, amikor a vizitátor Kincsocuba érkezett.

Hatano Hideharu: a Hatano klán feje, a Jakami-vár ura.

Takeda Kacujori: a Takeda klán daimjója Takeda Singen halálát követően.

Takeda Singen: Kai legendás „tigrise”, híres hadvezér, Nobunaga régi riválisa.

Ómura Szumitada: az első katolikus hitre áttért daimjó.

A klánok

A Mori klán: nagy hatalmú klán, amely befolyása alatt tartotta Japán nyugati részének szinte az egészét.

Az Oda klán: korábban kevéssé jelentős klán volt, de a fiatal Nobunaga győzelemsorozata az egész országgal megismertette a nevét, és ezzel Japán legfontosabb klánjává tette.

A Takeda klán: az Oda klán régi riválisa. A hajdan nagy hatalmú klán legendás vezetője, Takeda Singen halála után jelentősen meggyengült.

További szereplők

Ikkó ikki: lazán szerveződő csoportok Japánban, amelyeket egy bizonyos buddhista szekta egyesített. Gazdasági, politikai és katonai kihívást jelentettek Nobunagának és a többi daimjónak.

Murakami: egy kalóz klán, amely a szengoku korszakban az ellenőrzése alatt tartotta a Szeto-beltengert. Sok daimjó tartott tőlük.

A fenti szereplők Tomiko kivételével mind létező személyek voltak. A regényben megjelenő, de a listán nem említett szereplők mindannyian kitalált alakok.

I
A rabszolga és a daimjó

Készíts egy csésze finom teát; terítsd szét a faszénparazsat, hogy felforrósítsa a vizet; rendezd el a virágokat úgy, ahogy a réten vannak; nyáron sugalljon hűvöset, télen meleget; mindent végezz el időben; készülj az esőre; adj meg minden figyelmet azoknak, akik épp veled vannak. Nincs egyéb titok.

Szen Rikjú, teamester

1

Az otthon egy elveszett hely, számomra inkább álom, mint emlék.

Még a megőrzött töredékek is idegennek, távolinak tűnnek, mintha valaki más életében történtek volna meg, egy olyan ember életében, akit nem ragadtak el, akit nem vágtak el a gyökereitől. Egy-egy emlék néha mégis olyan tisztán rajzolódik ki előttem, hogy az már fájdalmat okoz.

Gyerekkoromban a családommal és a törzs néhány más tagjával gyalog tettük meg a hosszú utat a Namuli-hegy árnyékában meghúzódó falunktól a tengerpartig. Az év a vége felé járt, ez volt a tojásrakás ideje. A partszakasz szélén ütöttünk tábort, és figyeltük, ahogy a teknősök éjszaka kijönnek a partra: hullámokban érkeztek, a páncéljuk kemény, sötét, a hasuk foltos és lágy. Mintha önállóan, ám mégis összehangoltan mozogtak volna. Az uszonyukkal gödröt ástak a homokban, és ráfeküdtek. Megjegyeztük, hogy hol vannak a gödrök, aztán elaludtunk.

Reggel, amikor a teknősök elmentek, kiástuk a tojásokat, de csak annyit vettünk el, amennyire szükségünk volt. A tojásokat óvatosan, kosárban vittük vissza a faluba. Aztán körülbelül két hónap múlva megint elindultunk a tengerhez vezető hosszú úton. Ugyanott táboroztunk, a partszakasz végében. A telihold fénye megvilágította a homokot, ami megmozdult, felgyűrődött. Először csak egyetlen apró, szarukávás fej bukkant ki alóla, aztán előbújt egy másik, majd tucatnyi, végül több száz kis állat. A parányi teknősök áradata mászni kezdett az óriási, ásító, habzó víztömeg felé, odavonzotta őket valami, amit mi fel sem foghattunk. Szerettem volna azt hinni, hogy azért igyekeznek vissza a tengerbe, mert meg akarják találni az anyjukat, újra egyek akarnak lenni.

Először azért gyalogoltunk el a tengerhez, hogy élelmet szerezzünk. Másodszor azért tettük meg az utat, hogy megtudjuk, miért kell a lehető legtöbb tojást ott hagyni, és mindössze annyit elvinni, amennyi szükséges. Emlékszem anyám hangjára, az arcára azonban nem. Az apáméra sem. Fel-felvillannak emlékképek arról, ahogy egy mangófa alatt olvasni és írni tanulok. Ahogy más fiúkkal együtt a bányában dolgozom, érc után kutatva fejtem a sziklafalat; ahogy a mezőn játszunk, vagy az utca porában kis kavicsokkal mankalázunk. Az ünnepségek a dobokkal, a maszkokkal, az élénk színű köntösökkel; az izgalom, amikor más vidékről érkeztek látogatók, az áru, amivel kereskedtek. És emlékszem a teknősökre, ahogy kiemelkednek a homokból, és elindulnak a tenger felé.

Ez volt az utolsó alkalom, amikor szabad voltam.

– Nem kell itt álldogálnod mögöttem, a saját embereinken kívül nincs más a hajón.

Valignano atya úgy vetette oda a szavakat, hogy közben fel sem nézett a munkájából. A jezsuita öregnek tűnt a hajóablakon át beszűrődő gyér napfényben, az árnyékok kiemelték arca és homloka redőit, elmélyítették a szeme alatti árkot. Ahogy fel-felemelte a fejét, a sápadt fénypászma megvilágította rövid, ősz haját. Keskeny, nyírott szakálla is őszbe csavarodott, és majdnem leért a papírig, amelyre az atya épp körmölt valamit. A keze azonban nem remegett, határozott mozdulattal mártotta a pennát a tintába, és gyorsan, ám gondosan formálta a betűket a lapon. Parancsoláshoz szokott hangja ugyanarról az erőről árulkodott, mint mindig.

– Az a feladatom, hogy mindenkitől megvédjem – feleltem. – Nem csak „másoktól”.

– Hát ilyen kevéssé bízol az útitársainkban?

– Az a testőr, aki a bizalomra épít, gyakran hibázik.

– Hallhatnám japánul is?

Valignano még mindig nem nézett fel. Tétováztam, igyekeztem megtalálni a megfelelő kifejezéseket. Már több hónapot töltöttem a japán nyelv és történelem tanulmányozásával, jóval az utazás előtt kezdtem el, és a hajón is ezzel foglalkoztam, de még mindig nem volt könnyű a portugálról hirtelen átváltani a japánra. Egy idő után megismételtem a mondatot japánul. Valignano helyeslően bólintott, kijavított néhány apróbb hibát, aztán japánul folytatta, azon a nyelven, amely mindkettőnk számára új volt.

– Miért nem mész fel egy kis friss levegőt szívni? – kérdezte, és a kezével is jelezte, hogy menjek.

– Hiszen tudja, hogy nem kedvelem a tengert – feleltem.

– Igen. Jól megtermett férfi vagy, mégis oly sok mindentől félsz.

– Akiben nincs félelem, abban elővigyázatosság sincs.

– Aki túlságosan fél, annak nincs elég hite. Bíznod kell Istenben, fiam. Akinek erős a hite, az sértetlenül járhatja ezt a világot. Félelem nélkül.

Némán fogadtam a feddést. Sokat tanultam a jezsuitáktól. Portugálul és latinul is hosszú passzusokat tudtam idézni a Bibliájukból, és már japánul is egyre többet. Csodáltam a papok hitét, és igaznak hittem, de a szívem mélyén ellenálltam, és nem adtam át magam teljesen ennek a hitnek. Úgy éreztem, ha egy férfi Isten segítségét kéri a csatái megvívásához, akkor könnyen elfelejtheti, hogyan kell küzdeni. A hitet egyfajta kiváltságnak láttam, amit a védelem alatt állók, a kényelmes életet élők megengedhetnek maguknak, én azonban a kereszt helyett mindig a kardot választottam volna, hogy megvédjem magamat.

Gyanítottam, hogy Valignano egyetértene, bár sosem mondaná ki.

Az eltökélt tekintetű pap felpillantott a papírjairól. Híresen lobbanékony természetű ember volt, és mostanra elfogyott a türelme.

– Hamarosan elérjük a kikötőt, ahol bőven lesz alkalmad mogorva képpel fölém tornyosulni.

Elkomorult az arcom, aztán elvigyorodtam, amikor ráébredtem, hogy valóban összevontam a szemöldökömet. Meghajoltam, lehúztam a fejemet, hogy kiférjek az ajtón, és elhagytam a kabint.

Ezen a Japán felé tartó hajón töltöttem be a huszonnegyedik évemet. Tizenkét éve láttam utoljára a szülőfalumat, és már rég felhagytam a reménnyel, hogy valaha visszatérhetek oda. Már ugyanannyi ideje voltam távol, mint ameddig ott éltem. Tizenkét év szabadon Afrikában – tizenkét év rabszolgaként Indiában, Portugáliában, Kínában, melynek során eladtak zsoldosoknak, hadseregnek, egyháznak. Az életem felét a családommal töltöttem, a másik felét idegenek között. Az életem egyik felében gyermek voltam, a másikban katona.

Gyűlöltem a fedélzetet, de azért felmentem. Korábban alaposan megfigyeltem a kapitányt, és többé-kevésbé tudtam, hogyan kell használni az eszközeit, hogyan lehet számításokat végezni a segítségükkel, de arra még mindig nem jöttem rá, hogyan képesek úgy navigálni, hogy bármerre néznek, mindenfelé csak vizet látnak. Megpróbáltam a csillagok járása alapján eligazodni, ahogy néha a kapitány is tette, de nem mutattam benne nagy tehetséget. Bosszantott a dolog. Minden mást gyorsan elsajátítottam, legyen szó fegyverekről, zsoldosok stratégiáiról vagy papok könyveiről és nyelveiről – a tenger, a hajózás azonban rejtély maradt számomra.

A hajó szélvédett oldalán, a korlátnál álltam, de a víz fodrozódása helyett inkább a vitorlák lobogását figyeltem. Néhány matróz kötelekkel és csomókkal vesződött, mások a felső fedélzet deszkáira kicsapódott sót próbálták lesúrolni. A fedélzet, az összes árbóc, az egész hajó feketéllett a szuroktól, a sókristályoktól szikrázó fehér folt azt mutatta, hogy előző nap meddig csaptak fel a hullámok.

A legtöbb matróz a fedélközben tartózkodott, és bár néhányszor engem is magukkal hívtak, még annyira sem bíztak bennem, mint én bennük. Elüldögéltem mellettük, míg történeteket meséltek, és pár érmével fogadtam ellenük, amikor kockáztak, de az én kötelességem az volt, hogy mindig éberen figyeljek, ezért sosem ittam velük, és emiatt gyanúsnak találtak. Emellett az utunk során eljutottunk arra a pontra, amikor az erőszak már ott feszül a felszín alatt, és a legjelentéktelenebb civódás, a legártatlanabb sértés is elég ahhoz, hogy kitörjön. Valignano útitervében szerepeltek indiai és kínai megállók, és bár a Japán felé tartó úton hajót és legénységet is cseréltünk, már ezek a matrózok is majd egy hónapja a tengeren voltak. Nem fűlt hozzá a fogam, hogy én játsszam a békéltető szerepét, de türelmem sem volt végighallgatni a legénység panaszait. Szűkös szállásuk és romlott ételük fényűzésnek számított ahhoz képest, amit különféle hajókon megtapasztaltam.

Az egyik dús szakállú, láthatóan tökrészeg matróz épp egy másikat szidalmazott egy láda mellett, amely leeshetett, és felhasadt. A repedésen át vibrálóan élénk színű kínai selymek ömlöttek a két férfi lába elé a sómarta fedélzetre.

Alattunk a raktérben lehetetlenül sok láda volt, bennük bibliák, keresztek, európai faliszőnyegek, ékszerek és egyéb tetszetős holmi. De főként fegyverek. Egyik kovás pisztollyal, puskával megrakott láda a másik után, és amit Valignano a legtöbbre tartott: három új ágyú, amelyek képesek lerombolni akár egy erőd falát is, elsöpörni a rohamozó lovasok sorát.

A terv szerint a fegyvereket akkor kínálják fel a japánoknak, ha kellőképpen istenfélőnek bizonyulnak. Ha megengedik, hogy a jezsuiták templomokat építsenek. Ha hagyják, hogy megtanítsák a vallásukra a japánok fiait és lányait. Ha áttérnek, és erre a klánjukat is utasítják, akkor nagy hatóerejű európai fegyvereket kapnak a riválisaikkal folytatott harchoz, Valignano pedig megveti a lábát Ázsiában. Fegyverek a lelkekért cserébe.

A jezsuiták vallásának bizonyos részei még mindig nem voltak világosak számomra, de a csereüzlet természetét nagyon is jól értettem. Engem is odaadtak a jezsuitáknak. Az iskoláikban tanultam írni-olvasni, és megtanították nekem a fehér ember történelmét, a fehér ember vallását.

Annak idején egy szigorú külsejű jezsuita atya fogadott, aki a nevem hallatán utálkozva csettintett a nyelvével, és keresztény nevet adott helyette. Ábrahám fiáét. Elmondták a történetet, amely szerint Isten arra kérte Ábrahámot, hogy a fia megölésével bizonyítsa a hitét. Ábrahám oltárt épített, lekötözte rá a fiát, és megélesítette a kését, ám ekkor Isten felszólította, hogy bízzon benne. És elégedett volt Ábrahámmal.

A portugálok bölcsen neveztek el. Izsák. Egy férfi, akit feláldozni készülnek. Valaki, akit áldozatként felajánlanak.

2

Amikor megpillantottam Japánt, csalódást éreztem. A Hizen tartománybeli Nagaszakiban terveztünk kikötni, ahol a portugál kereskedők már létrehoztak egy jövedelmező kereskedelmi állomást. Arra számítottam, hogy egy nyüzsgő kikötőváros látványa fogad, de az öbölre ereszkedő sűrű köd nem oszlott fel, és a fából ácsolt, íves hajódokkon túl minden homályba veszett, így nem lehetett megbízható képet nyerni a településről. Magában a kikötőben zajlott az élet, bár nem tűnt túl forgalmas helynek – a legtöbb kenu rizseszsákokat, körtével és almával megrakott batyukat szállított. Az apró hajók peremén ügyesen egyensúlyozó, bő, sötét öltözéket viselő férfiak feldobálták rakományukat a fedélzetre, vagy a farban állva hosszú rudakkal hajtották előre a csónakjukat, hogy közelebb vihessék az árujukat a parthoz.

Amikor a kapitány elkiáltotta, hogy közel a szárazföld, a matrózok mind feljöttek, és a fedélzet megtelt a legénység tagjaival. Az előző hét rosszkedve elillant, mindenki mosolygott és ujjongott. Valignano atya alig hallhatóan felhorkant. Követtem a tekintetét. A kikötőtől épp elindult felénk egy kenu, rajta egy férfi, aki az ismerős fekete csuhát viselte. Valignano figyelmét nem sok minden kerülte el.

– Itt horgonyzunk le – utasította fojtott hangon a kapitányt. – És készüljön fel egy látogató fogadására.

A kapitány harsány hangon kiadta a parancsokat, a legénység felmorajlott, és megindult a sürgés-forgás.

Valignano úgy meredt a közeledő kenura, mintha a tekintete erejével húzná a hajó felé. Az érkező papot a fedélzetre segítették, majd Valignanóhoz kísérték, aki összekulcsolta maga előtt a kezét, és fejet hajtott.

– Ambrosius testvér.

– Valignano atya, micsoda áldás, hogy sikeres volt az útja. Megtiszteltetés, hogy ilyen nagyra becsült látogatót fogadhatunk Rómából.

– Igen nagy megtiszteltetés, hogy inkább itt fogadsz, nem pedig a parton.

A pap válla megfeszült, mintha megütötték volna, de nem felelt, csak lehorgasztotta a fejét. Valignano felsóhajtott. Lehunyta a szemét, a hüvelyk- és mutatóujja közé csípte az orrnyergét. Amikor megszólalt, leplezni sem próbálta türelmetlenségét.

– Hát jó. Kapitány, szükségünk lesz a kabinjára.

A kapitány lakrészében Ambrosius testvér már alaposabban szemügyre vett. Hozzászoktam, hogy megbámulnak. A bőröm sötétebb volt, mint a legtöbb afrikaié, olyan fekete, hogy szinte már fénylett. A fejemet korábban leborotválták, de a hajóúton kinőtt a hajam, és a göcsörtös fonatok majdnem a vállamig értek. Egy jó fejjel a legtöbb európai fölé magasodtam, és a kiképzésemnek köszönhetően a vállam széles, a testem izmos volt – ezt még bő pamutingem és buggyos, laza nadrágom sem tudta elrejteni. Félelmetes megjelenésemhez hozzájárult a derekamra csatolt portugál kard is; a pengét és a markolatot feketére festették, hogy a hosszú tengeri úton ne rozsdásodjon a sós víztől, no meg hogy a fém ne villanjon meg, ha sötétben kell kardot rántanom.

Az új pap bizonytalan tartással állt, még e sekély vizek hullámzásához sem volt hozzászokva, de jól palástolta, hogy kényelmetlenül érzi magát. Barna haja lenőtt a füléig, de tiszta és gondosan fésült volt, a szakálla borostánál alig több, ezért nem is fedte el az álla bal oldalán húzódó, gyanús sebhelyet.

A legtöbb általam ismert papot két osztályba lehetett sorolni: voltak a finom, rózsás bőrű, kerek képű tudósok, akik éveken át tartó tanulással készültek fel a rájuk váró feladatokra; és voltak az inas, napbarnított, éles szemű férfiak, akiket az élet már azelőtt megedzett, hogy rátaláltak volna elérendő céljaikra az egyházon belül. Ez a férfi a második csoportba tartozott. Valignano is. Rebesgették, hogy ifjúkorában egy utcai verekedés során leszúrt valakit Velencében. Lehetetlen lett volna kideríteni, hogy mi igaz az efféle hírekből, de én azért nem feledkeztem meg róluk. Voltak, akik beleszülettek a hitbe. Mások kevésbé erkölcsös háttérrel bírtak, és onnan tértek meg.

A papok általában összefűzték maguk előtt az ujjaikat, és a kezüket behúzták a csuhájuk ujja alá, ez a pap azonban leengedte és kissé eltartotta magától a karját, a keze jól látható maradt. Miután beléptünk a kapitány kabinjába, Valignano nem kínálta meg sem étellel, sem itallal, és a pap bölcsen megértette a figyelmeztetést.

– Oly hosszú utazás áll atyám mögött, hogy nem is tartom fel a megszokott udvariaskodással. Azért jöttem, hogy megkérjem, toldja meg még egy nappal az utat.

– Baj van a telepen?

– Nem, atyám. Nincs komoly baj.

Valignano a kapitány asztala mögötti rácsos hajóablakok felé fordult, és kinézett a halkan meg-megcsobbanó hullámokra.

– Ennek az országrésznek az ura egy Ómura Szumitada nevű férfi – folytatta Ambrosius testvér. – Nem ellenzi az ittlétünket, de úgy érezzük… lehetne barátságosabb is az egyházzal. A kucsinocui missziónktól az a hír érkezett, hogy az ottani nagyúr együttműködőbbnek tűnik.

Figyeltem Valignano atyát, de az arca rezzenéstelen maradt. Ő volt az első magas rangú jezsuita, aki elhajózott Japánig. Az „Indiák vizitátoraként” korlátlan hatalma volt minden Indiát és Ázsiát érintő egyházi ügyben. Figyelembe véve, hogy egy egész évbe telt, mire egy üzenet eljutott Rómába, és a válasz ugyanannyi idő alatt érkezett vissza, voltaképpen ő volt a térség pápája. A látogatása olyan értékkel, olyan tekintéllyel ruházta fel a vendéglátóit, amit nehéz lenne alábecsülni. A pap okos volt, ezért meg sem próbált azzal hízelegni Valignanónak, hogy mindezt ki is mondja. Valignanónak valóban kivételes önbizalma volt, de a mellette töltött hónapok során még sosem tapasztaltam, hogy a saját érdekeit az egyházé elé helyezte volna. Számára semmi sem volt fontosabb a küldetésénél. Elég jól ismertem ahhoz, hogy tudjam, mik lesznek a kérdései.

– Ez a Szumitada… hogy kezel majd egy ilyen sértést?

– Rosszul, ebben biztos vagyok. De nem fog fellépni ellenünk. A dolog nem érinti a Japán és Kína közti kereskedelmi moratóriumot, ami nekünk továbbra is szép hasznot hoz. Minden második hónapban megérkezik valamelyik áruval megrakott hajónk Kínából, és innen japán rakománnyal megy tovább Makaóba, ahonnan az áru a kínai piacokra kerül. Szumitada nagyúr nem fogja egy esetleges megtorlással kockáztatni ezt az üzletet.

– Nagaszaki és Kucsinocu erőegyensúlya?

– A hatás nem lesz számottevő. Annyira biztosan nem, hogy tovább… rontsa a helyzetet.

– Japán tehát megosztott marad.

– Igen, de nem annyira, mint amikor utoljára hírt küldtünk erről atyámnak.

– Halljam!

Azzal, hogy Valignano témát váltott, egyben döntésre is jutott. A legénység nem örül majd, hogy az út egy nappal tovább tart – ahogy én sem –, csakhogy Valignano nem olyan ember volt, aki másokkal egyeztetett volna, mielőtt elhatároz valamit, és a döntésétől eltántorítani sem lehetett. A matrózok már a szárazföldről ábrándoztak, kényelmes ágyról, friss ételről, de az atyának ezek a vágyak szinte semmit sem jelentettek.

Elfordult az ablaktól, és a kapitány asztalán kiterített, Japánt csak vázlatosan ábrázoló térkép felé intett. Ambrosius megköszörülte a torkát, és megkerülte az asztalt, hogy szemben legyen vele.

– Oda Nobunaga továbbra is a legjelentősebb daimjó mind közül. Japán középső részén megszilárdította a hatalmát. Nagasinónál legyőzte a Takedák lovasságát, és bár Takeda Kacujori inkább visszavonult, mintsem megadja magát, a klánja nagyon meggyengült ahhoz, hogy a térségben komoly erőnek számítson. Nobunaga nagyúr folytatja Isijama Hongandzsi ostromát, és a harcos szerzetesek már nem tartanak ki sokáig…

Ambrosius testvér beszéd közben rámutatott a térképen az említett helyekre. Nagyon szerettem volna rákérdezni a harci taktikára, a katonák számára, a fegyverekre, de tudtam, hogy Valignano nem tűrné a közbeszólásomat. Nobunaga nevét ismertem: az Oda klán vezetője volt, aki nagyjából húsz éve megdöntötte a sógunátust, amivel jelezte a daimjóknak – Japán széthulló területei hadurainak –, hogy uralkodni kíván mindannyiuk felett. Japán már több mint száz éve részekre szakadt, és helyi nagyurak minden tavasszal újra hadba szálltak, hogy megerősítsék befolyásukat a területeik felett, vagy növeljék azokat a szomszédjaik rovására. Nobunagának az volt a célja, hogy újraegyesítse Japánt egyetlen vezető uralma alatt – nem számított, hogy ehhez milyen erőfeszítésre lesz szükség. Régóta fennálló szövetségek bomlottak fel, és újak formálódtak – a kevésbé jelentős urak a nagy hatalmúakkal kötött szövetségtől reméltek védelmet, a fontosabb nagyurak a saját lobogójuk alatt képzelték el Japán újraegyesítését. Lenyeltem a kérdéseimet, és figyeltem, igyekeztem minél több tudást magamba szívni.

– Iga tartomány ellenáll. Az öregek szerint Igát még sosem hódították meg, és nem is fogják, de Nobunaga figyelme hamarosan a tartomány felé fordul. A fia, Nobutada vereséget szenvedett, pedig túlerőben volt, és erre a megszégyenülésre Nobunagának mindenképpen választ kell adnia – magyarázta Ambrosius testvér. – A Takeda klán meggyengült, de még mindig az övék a Fudzsi-hegyet körülvevő terület, és ha Nobunaga egész Japán felett akar uralkodni, akkor nem hagyhatja, hogy a Fudzsi valaki más fennhatósága alá tartozzon.

Valignano az ujjával felém bökött. Ambrosius testvér annyira meghökkent, hogy elhallgatott.

– Halljam – parancsolta Valignano.

– Egy szót sem szóltam – tiltakoztam békésen.

– Így van. De elég régóta utazunk együtt ahhoz, hogy tudjam, mikor tör rád a beszélhetnék. Kimerítő úgy tenni, mintha észre sem venném. Beszélj!

– Ambrosius testvér – vágtam bele, nem törődve sem a férfi arcán átsuhanó gúnyos mosollyal, sem azzal, hogy mennyire felháborodott, amiért Valignano megengedte, hogy kérdéseket intézzek hozzá. – Miféle értékkel bír a Fudzsi-hegy? Stratégiai szempontból nem tűnik fontosnak.

Ambrosius állkapcsa megfeszült, de azért válaszolt.

– A Fudzsi-hegynek nincs stratégiai szerepe, a kulturális jelentősége azonban felbecsülhetetlen. Az emberek számára jelképként fontos.

– Ezek szerint Nobunaga nem pusztán hódítani akar – gondolkodtam el fennhangon –, hanem azt is, hogy a nép önként fogadja el uralkodójának.

Ambrosius testvér a megjegyzésemmel mit sem törődve folytatta.

– Nobunaga már közel jár a céljához, ami Japán újraegyesítése. Olyan kulcsfontosságú városokat tart ellenőrzése alatt, mint Kiotó és Szakai. Valószínűleg hónapokon belül elindul Iga ellen, és ha ott sikerrel jár, akkor a következő lépésben végez a Takeda klánnal.

Elhallgatott, felnézett a térképről. Úgy legyintett, mintha azt mondaná: olyan gyakran változik rajta minden, hogy semmi értelme a tanulmányozásának.

– Az egyetlen valódi ellenállást a Mori klán jelenti nyugaton. Nincs más, aki elég erős, elég szervezett lenne, és elegendő pénze is lenne ahhoz, hogy sikeresen védekezzen. Az Odák és a Morik közti háború elkerülhetetlen. Ha Nobunaga képes győzni, akkor semmi sem akadályozhatja meg Japán egyesítését.

Valignano atya hűvös tekintettel meredt a térképre, és szenvtelen arccal hallgatta a fejtegetést, de én tudtam, hogy mindent megjegyez, és közben felméri a vidéket, felbecsüli az egyház lehetőségeit.

– Hogy érez a missziónkkal kapcsolatban?

A pap futólag felém pillantott, hátha végre kiküldenek.

– Az egyház ügyeit talán inkább…

– Az egyház ügyeit ott és akkor tárgyaljuk meg, ahol és amikor kérdéseim adódnak – szögezte le Valignano, és még csak nem is nézett Ambrosiusra.

Elfojtottam egy kikívánkozó mosolyt. A pap viselkedése még óvatosabbá vált.

– Azt mondanám, hogy… elnéző. Nem hajlandó áttérni vagy megkeresztelkedni, de… Írtunk atyámnak a Nicsijo nevű sintoista papról, ugye?

– Igen. Továbbra is bajt kever?

– Már nem. Sikerült meggyőznie a császárt, hogy tiltsa be a keresztény vallást, de Nobunaga közbeavatkozott. Megparancsolta Nicsijónak, hogy folytasson hitvitát a mi Frois atyánkkal. Sajnos nem tudtam részt venni rajta, de a beszámolók alapján Frois atya nagyszerűen helytállt. Nobunaga felülbírálta a császári rendeletet, és Nicsijót… megbüntették. Meg kell jegyezni, hogy Nobunaga különösen kegyetlen a buddhista szerzetesekkel, akik szembeszálltak vele az ország különböző részein. Felgyújttatta a templomukat a Hiei-hegyen, és kivétel nélkül mindenkit lemészároltatott.

– Nem fogok sírni a hitetlenek halála miatt.

A pap megköszörülte a torkát.

– Természetesen, atyám. Nem tudom, hogy érez Nobunaga az egyház iránt, de nagyra értékeli a külföldi finomságokat, a dísztárgyakat, ahogy egyéb ajándékainkat is.

A pap ezúttal nem lesett felém, de erre nem is volt szükség. A fegyverekkel teli ládákra és az ágyúkra gondoltam, amelyek ott voltak alattunk, a raktérben. Az ilyesmiért egy hadviselő személy támogatna bármilyen vallást, amire csak megkérik.

A pap megint a térkép fölé hajolt. A hajó enyhe ringatózásától bizonytalanul állt a lábán, aztán az arca sápadtabbá vált, és ujjaival túl erősen kapaszkodott az asztalba.

– Rosszul van, Ambrosius testvér? – tudakoltam.

Vasvilla tekintettel meredt rám, ezért palástoltam a vigyoromat. Valignano félrebillentette a fejét, és a tekintetéből kiolvashattam: Ezt még megengedem, de ne tovább! Hátraléptem, hogy jelezzem, világos számomra az üzenete, ő pedig folytatta a faggatózást.

– Akkor a császár már nem tiltakozik ellenünk?

– Hivatalosan nem. A császár a régi hagyományok híve…

– A félretolt vezetők általában hajlanak az ilyesmire.

Ambrosius nem folytatta a mondatát. Fogalmam sem volt, mennyi ideje élhetett Japánban, de már kétségtelenül hozzászokott, hogy a császárról körültekintő tisztelettel szoktak beszélni. Valignano ezzel a kurta mondatával egyértelművé tette, hogy senkinek sem fog tisztelettel adózni, és én biztosra vettem, hogy pontosan ezért tette a megjegyzést.

Ambrosius összeszedte magát, és hebegve folytatta.

– A császár továbbra is a sintoisták és a buddhisták pártját fogja, de ha Nobunaga elfogad bennünket, akkor a császár tiszteletben tartja a kívánságait.

– Meg a hadseregét. Miféle kapcsolatunk van ezzel a Nobunagával?

– Frois atya már többször is találkozott vele, Organtino testvér pedig előnyös pozícióban van nála. A kiotói templom gyakran fordul hozzá segítségért. Nobunaga jelenleg a fővárosban tartózkodik. Nemsokára a Honnodzsi-templomhoz megy, ami Kiotón kívül található. Ünnepséget szervezett a császár tiszteletére, hálából azért, mert az uralkodó közbenjárt az ikkó ikkinél.

– Az úgynevezett harcos szerzeteseknél? – kérdezte Valignano megvető hangon. – Hogy többé ne álljanak Nobunaga útjába?

– Az ilyesmit sosem lehet biztosan tudni. De bizonyos jelek egyértelműen arra mutatnak, hogy a császári udvar a fegyverletételt javasolja az ikkó ikkinek, és hogy a szekta engedelmeskedni fog. A császárnak valójában nincs választása, Nobunaga fővárosban tett látogatása pedig biztosítja, hogy az uralkodó kiadja ezt a neki kedvező rendeletet. Nobunaga utána valószínűleg visszatér Azucsiba, az új várkastélyába, hogy hozzáfogjon a tavaszi hadjáratai megtervezéséhez.

– Úgy tűnik, mint már annyiszor, ezúttal is az Úr áldása kíséri az érkezésemet. Milyen messze van Kiotó?

Ambrosius megdörzsölte sebhelyes állát, és lenézett a térképre.

– Attól függ, mennyit hajlandó kockáztatni. Ha sikerül szabad áthaladást nyernie, akkor a legrövidebb út Kiotóba a Szeto-beltengeren, majd a szárazföldön át vezet. Kucsinocuból körülbelül két hétbe telik. De a szabad áthaladás nem valami egyszerű dolog. A tengert kalózok tartják ellenőrzésük alatt. Még a saját hajóinkat sem merjük arra küldeni.

Valignano feltekerte a térképet, nem túl finoman jelezve, hogy részéről vége a beszélgetésnek. Elmosolyodott, ami ritka jelenségnek számított, és a szemlélőt nem megnyugtatta, inkább félelmet keltett benne.

– Tudatom a kapitánnyal az új úti célunkat. Holnap kikötünk Kucsinocuban, és mihelyt végeztünk az ottani ügyeinkkel, én magam indulok Kiotóba. Semmi sem állhat a küldetésünk útjába. A világ minden zugába elvisszük Krisztus igéjét. A kalózok nem rettentenek el. Egyébként is velem van a testőröm.

Megpaskolta a karomat, elindult az ajtó felé, de még hátravetette:

– És velem van Isten.

Tartalom

Térkép: Japán 1579 körül

Szereplők

I. A rabszolga és a daimjó

1

2

3

4

5

6

7

II. Azucsi-várkastély

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

III. Tenka fubu

25

26

27

28

29

30

31

32

IV. Szabadság

33

34

A szerző megjegyzése

Válogatott bibliográfia

Köszönet

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípus
Vollkorn – SIL Open Font License