A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Want: submitted by anonymous,

collected by Gillian Anderson

Bloomsbury Publishing Plc, London, 2024

Fordította: Ballai Mária

Introductions copyright © Gillian Anderson, 2024

Th is translation of Want is published by Gabo Kiadó Kft. by arrangement

with Bloomsbury Publishing Plc.

Hungarian translation © Ballai Mária, 2024

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2024

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Varga Virág

ISBN 978-963-566-794-9

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

tartalom

DEMOGRÁFIAI ADATOK

BEVEZETÉS

LEVELEK:

A FANTÁZIÁK

DURR BELE

AZ IMÁDAT TÁRGYA

TILOSBAN

RABSÁG

BIZARR VÁGYAK

IDEGENEK

HATALOM ÉS ALÁRENDELŐDÉS

FELFEDEZÉS

MÉG, MÉG, MÉG!

A LESKELŐDŐK ÉS A MEGLESETTEK

MINDIG IS VONZOTT A…

CSAK GYENGÉDEN

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

demográfiai adatok

Minden levélírót megkértünk arra, hogy osszon meg magáról bizonyos információkat, és minden levél után feltüntettük ezeket. Voltak, akik nem feleltek minden kérdésre, ezeket az n. a. (nincs adat) megjelöléssel láttuk el.

Etnikum és nemzetiség

Vallás

Éves jövedelem

Szexuális irányultság

Családi állapot

Gyerek

bevezetés

Nancy Friday kultikus klasszikusa, a Női szexuális ábrándok 1973-ban, alig ötéves koromban került a könyvespolcokra és az amerikai nők retiküljébe, és mindössze hétéves voltam, amikor eljutott az angliai nőkhöz is. A Női szexuális ábrándok bebizonyította, hogy a nők épp olyan gazdag és színes erotikus belső életet élnek, mint a férfiak. Végre akadt egy olyan könyv, amelyben hétköznapi nők, fiatalok és idősek – „te, én és a szomszéd” – őszintén beszélgettek az önkielégítésről, a szexuális álmokról és vágyakról, és arról, hogy kit mi izgat fel. Számukra semmi sem számított tabunak.

Friday könyve rávilágított arra, hogy némelyikünk számára a fejünkben zajló szex izgatóbb a tényleges szeretkezés fizikai velejáróinál, akármilyen nagy is a szenvedély. A képzeletünket nem kötik gúzsba a feltételezett társadalmi szabályok, a feszélyezettség vagy esetleg az attól való félelem, hogy rossz érzéseket keltünk a társunkban, ezért képzeletben elmerülhetünk a határokat leginkább feszegető, legbelsőbb vágyainkban. Ez a könyv eleinte provokatívnak, már-már forradalminak számított, aztán kötelező olvasmány lett belőle, és világszerte több millió példányban vásárolták meg.

Nem tudom, hogy a rendszerelemzőként dolgozó anyám is beszerezte-e Friday könyvét. Kétségtelenül nem éltünk olyan puritán háztartásban, ahol homlokráncolással fogadtak volna egy ilyen irományt, de akármilyen szabadon is nőttem fel, anyám nem hagyott volna csak úgy egy ilyen könyvet a dohányzóasztalon. Egyszer serdülőkoromban megtaláltam a francia Anne Desclos hírhedt erotikus regényét, az O történetét a szomszédaink házában, a kanapé egyik párnája mögé rejtve, és elolvastam belőle pár oldalt. Arra is emlékszem, hogy sokkal kisebb koromban egyszer betévedtem a nappaliba, ahol bekapcsolva hagyták a tévét. Mozdulatlanná dermedtem az elragadtatástól, miközben a képernyőn látható pár meglehetősen szemérmes, de kétségtelenül tiltott tevékenységekbe bonyolódott. Még most is emlékszem a kipirult arcomra, a felgyorsult szívverésemre és az egyre nagyobb, szinte tapintható szégyenérzetre.

Akkor olvastam először a Női szexuális ábrándokat, amikor a szexuálterapeuta dr. Jean Milburn szerepére készültem a Szexoktatás című sorozathoz. Megdöbbentően bensőségesnek és nagyon nyersnek találtam a leveleket és az interjúkat. Cenzúrázatlan és fájdalmas őszinteségük megrázott. Nem voltak választékosak, nem próbáltak meg szépirodalmi magasságokba törni, ellenben azt a benyomást keltették, mintha egyenesen a nők legbelső sóvárgásának rejtélyes szívéből fakadtak volna. Az emberi képzeletnek nem sok minden szab határt, és ez a szexuális vágyainkra és fantáziáinkra is igaz, mégis tabusítva vannak. Friday írt egy regényt, amelyben szerepelt egy erotikus fantázia is, de ezt kifogásolta a férfi szerkesztője. Erre válaszul született meg a Női szexuális ábrándok, amelyet olyan veszélyesnek tartottak, hogy Írországban be is tiltották. A női fantáziák nyilvánossá tétele vitás kérdések sorát hozta magával. Szeretnék a nők, ha valóra válnának a fantáziáik? Mit jelent, ha egy fantázia szokatlan, tiltott vagy akár törvénybe ütköző? Mit árul el nekünk azokról a meghonosodott nemi szerepekről, amelyeket a nőkre erőltettek?

A Női szexuális ábrándok első megjelenése óta eltelt ötven évben nagyon sok változás következett be a társadalmi és szexuális viszonyainkban. Vajon a nők legmélyebb belső vágyai is megváltoztak? Én is nő vagyok saját szexuális élettel és fantáziákkal, és kíváncsi voltam, mennyiben hasonlítanak vagy térnek el az enyémektől más nők sokszínű csoportjának fantáziái.

Ez a könyv azzal vette kezdetét, hogy felkérést intéztem a nőkhöz világszerte. A „Dear Gillian” projekt keretében arra kértem őket, hogy osszák meg velem azokat a szexuális fantáziákat, gondolatokat és érzéseket, amiket olyan sokan a fejünkben dédelgetünk, de olyan ritkán mondunk ki hangosan. Ez lehetőséget adott arra, hogy összegyűjtsem a világ különböző pontjain élő nők hangját egy fantáziákról szóló új könyvben, egy új nemzedék számára. A kiadóm létrehozott egy olyan oldalt, ahová név nélkül lehetett beküldeni a leveleket. Aztán vártunk… Nagyon sok kérdés fogalmazódott meg bennünk. Érdekesnek vagy erotikusnak tartják a nők, ha tollat ragadhatnak és megoszthatják másokkal a legintimebb gondolataikat? És valóban, mi változna akkor, ha nyilvánossá tennénk az eredendően magánjellegű fantáziákat? Hogyan reagálnának rá az emberek? A beadási határidőig beküldött levelek összesen 800 000 szót tartalmaztak. Legalább nyolc kötetre elegendő írást kaptunk. Egyértelműen volt igény arra, hogy beszéljünk a témáról.

A levélírásra vonatkozó felhívás őszinte, nyílt, szívszaggató, vicces vagy egyenesen csapnivaló szóáradatokat engedett szabadjára, amelyekben épp olyan gazdag és sokrétű fantáziák fogalmazódtak meg, mint amilyenek maguk a szerzők. Olyan nők is írtak, akik korábban még soha senkinek nem fogalmazták meg – sem kimondva, sem leírva – a szexuális titkaikat azokon a morzsákon kívül, amiket elvétve elejtettek, amikor egy közeli barátjukkal iszogattak, vagy amikor a társukkal a pillanat hevében találták magukat. Egyértelmű volt, hogy számukra egyaránt felszabadító és tiltott volt részt venni ebben a projektben. Kaptunk leveleket tiniktől is, akik még vártak az első szexuális együttléttel; egyedülálló nőktől, akik benne ragadtak az online egyéjszakás kalandok végtelen körében; kisgyerekes, kimerült nőktől; házas vagy tartós kapcsolatban élő nőktől, akik már unják a régi lemezt; transznemű nőktől és olyan emberektől, akik nembinárisként tekintenek magukra; és hatvanas vagy hetvenes éveikben járó nőktől, akik rájöttek, hogy nagyon is sok mindent lehet mondani a menopauza utáni szexuális életről. A világ minden tájáról érkeztek a levelek Írországtól Izlandig, Kolumbiától Kínáig, Litvániától Líbiáig, Németországtól Nigériáig és Olaszországtól Oroszországig. Ezeket a leveleket pánszexuális, biszexuális, aszexuális, aromantikus, leszbikus, heteroszexuális és queer nők írták.

A társadalom szokás szerint skatulyákba zárja a nőket, korlátozza és leszűkíti az identitásaikat és szerepeiket – az izgató szexpartner, a gondoskodó anya, az okos, karrierista nő –, ezek a fantáziák azonban arra világítanak rá, hogy minden nő több identitással rendelkezik. Meg akartam kérdőjelezni azokat a kategóriákat, amelyekbe a nőket belekényszerítik. De! Egy könyvnek váz és rendszer kell. Emiatt az összeállítás folyamata egyszerre állított kihívás elé és nyűgözött le. Nagyon élveztem egymás mellé tenni a leveleket, kialakítani egy rendszert és nézni, ahogy formát ölt egy olyan ritmust követve, amit néha költőinek éreztem. A beküldött levelek fényében átgondoltam a saját identitásomat is: a színész, az anya, a társ, az aktivista, az amerikai/brit nő címkéjét. És mindezt szem előtt tartva, továbbá a projekt szellemében, én is beletettem a saját levelemet a könyvbe. Kíváncsi voltam, hogyan illeszkedik be, hogy természetesen besimul-e a többi közé, és – bár ezt soha nem fogjuk megtudni – hogy rímel-e arra, amit az emberek feltételeznek rólam.

Számomra a szex soha nem tűnt statikusnak, hanem inkább olyasminek, ami alkalmazkodik és változik, miközben én is fejlődöm és változom az életem minden egyes új fázisában és szakaszában. Ennek mindig is óriási részét képezték a gondolatok és az érzések, nem csak a cselekvés. Színészként együtt jár a munkámmal, hogy lehetőségem nyílik átadni magam egy másik valóságnak, ami lényegében a fantázia definíciója. A nők, akiket megtestesítek, a nők, akiknek a világába belépek, szintén belső élettel, vágyakkal és fantáziákkal rendelkeznek, amelyek elengedhetetlenek ahhoz, hogy megértsem, hogyan működnek. És közülük meglehetősen sok tanított nekem egy s mást a szexről és a szexualitásról.

Amikor először olvastam a Női szexuális ábrándokat, leginkább a megnyilatkozók mindent elsöprő szégyenérzete döbbentett meg. Mert 1973-ban kellemetlen érzéssel töltötte el a nőket, amikor beismerték maguknak a belső szexuális vágyaikat, nem is beszélve arról, hogy ezt mások előtt is megtették. Azt hittem, ez a huszonegyedik században már biztosan másként van. Hogy az LMBTQIA+ közösségek nagyobb láthatósága, a sok milliárd dolláros pornóipar, az olyan több tízmillió nézőt vonzó tévésorozatok, mint a Szexoktatás, az Eufória és a Normális emberek miatt a nők bizonyára sokszor gondolnak ilyesmire vagy beszélgetnek róla. Nos, tévedtem.

Meglepődtem azon, hogy manapság is sok nő tartja magában az ábrándjait. Azok közül, akik írtak nekem, sokan hangos, büszke, magabiztos nők, akik uralják és ünneplik a szexuális hatalmukat, de épp ilyen sokan adtak hangot annak is, hogy szégyenkezéssel és bűntudattal tölti el őket a szexuális jóllétre és kielégülésre törekvés. Ahogy az egyik levélíró fogalmazott: „Sokszor azon kapom magam, hogy megkérdőjelezem a vágyaimhoz társuló szégyenérzetet. Vajon mindenki szégyelli magát, csak úgy tesz, mintha nem így lenne?” Számos olyan nő van, aki örökre titokban tartja a szexuális fantáziáit. Kijózanító volt azokról az első kézből származó tapasztalatokról olvasni, amelyeket olyan országokban szereztek, ahol a társas normák – vagy egyes esetekben a törvények – minden mást kizárnak a heteroszexuális kapcsolaton és a házasságon belüli nemi életen kívül. De még az úgynevezett liberális társadalmak tagjai is „szégyenről”, „feszengésről” vagy „bűntudatról” számoltak be, vagy arról, hogy félnek vagy vonakodnak megbeszélni a társukkal, mit gondolnak valójában, amikor velük szexelnek, vagy gyakran akkor is, amikor egyedül maszturbálnak.

De, és ez egy nagyon nagy de: nem vagyok szakértő, és semmilyen képzettséggel nem rendelkezem ezen a területen. Színész vagyok, ezért nem fogom elemezni ezeket a leveleket, és nem fogok magyarázatokba bocsátkozni a női léttel vagy általánosságban véve a szexszel kapcsolatban. Azt viszont megtehetem, hogy bemutatom ezeket a kivételes leveleket, hogy cenzúra nélkül lehessen ízlelgetni őket. Mindig is izgattak a szexuális fantáziák, és ami a könyvben betöltött szerepemet illeti, kurátorként gondolok magamra, aki könyv formájába rendezgette ezt a sokféle, lenyűgöző hangot. Hihetetlen út áll mögöttem, és nagyon jólesik látni, milyen különbözőek, mégis mennyire egyformák vagyunk, bárhol is élünk a világban. Ez a könyv teret ad a női hangoknak, hogy teljes névtelenségben oszthassuk meg a gondolatainkat, és hogy – paradox módon – láttassuk és hallassuk magunkat. Szeretném ledönteni a fantáziákat övező tabukat, és izgalmassá, szórakoztatóvá tenni őket abban a reményben, hogy ez a könyv és ezek a levelek a feltárulkozáson, a reprezentáción és azonosuláson keresztül megihletnek másokat.

A levelek elolvasása sokkal többet adott nekem a nők képzeletbeli szexuális világába való puszta betekintésnél, mert azokra a körülményekre is rávilágított, amelyek között életre kelnek a fantáziák. Az ábrándok számos nő életében kulcsszerepet töltenek be, mert lehetőséget, kiutat biztosítanak, mentsvárat nyújtanak a munka és az anyaság terhei és követelményei, a mindennapi élet középszerűsége elől. Ahogy az egyik levélíró elárulja, a szexuális fantáziák régóta vigaszt nyújtanak neki a magányos házasságban. „Ha tehetném, napi kétszer is szexelnék, de ő boldogan meglenne nélküle. Sokszor keltett bennem szégyenérzetet, amiért szexelni akartam, amiért túlságosan vágytam rá, és amiért ezt ki is fejeztem. Attól kezdve a fantáziáim lettek a társaim. Sok arra épül, hogy teljesen szabad, spontán és vad vagyok.” Talán nyugtalanító, hogy úgy hangzik, mintha ezt a levelet ötven éve írták volna Nancy Fridaynek – a nők életének egyes területein semmi sem változott. Számos nőnek mentőövet jelenthetnek a fantáziák. Ahogy az egyik levélben áll: „Úgy érzem, a fantáziálás adja meg nekem az életkedvet.” Mások esetében a fantáziák hozzájárulnak az izgalmi állapot fokozásához, és a kalandos szexuális élet kiegészítői, nem pedig helyettesítői.

Az a legnagyobb horderejű sajátossága az összes szándékos szexuális fantáziának, hogy mi magunk vagyunk a történetek szerzői. A mi kezünkben van az irányítás, mi irányítjuk a cselekményt, mi mondjuk meg, ki mit, kivel és hogyan csinál a legutolsó aprólékosan kidolgozott, nagyszerű erotikus részletig. Azt tehetünk, amit csak akarunk, azzal, akivel csak akarjuk, annyi emberrel, amennyivel csak akarjuk, és akkor, amikor csak akarjuk – félelem nélkül, a társadalom ítélkezése nélkül, következmények nélkül. Azt hiszem, ez a legfontosabb: a fantáziálás segít pontosan megfogalmazni a vágyainkat és a szükségleteinket. Megadhatja a szabadságot ahhoz, hogy a sérelem vagy a kritika kockázata nélkül fedezzük fel önmagunkat, kísérletezzünk az izgalmi állapotainkkal és a vágyainkkal. A fantázia egy biztonságos hely: ami itt történik, az nem feltétlenül az, amit a valóságban szeretnénk. Különösen fontos, hogy ábrándozás közben senki engedélyére nincs szükségünk, csak a sajátunkra: a fantázia az emlékezet és a képzelet megfontolt és általában teljesen privát tevékenysége.

Való igaz, hogy néha pont akkor bukkannak fel a fantáziák, amikor a valóság kudarcot vall. Számos levél azt tükrözte, hogy a szerző kielégülése és izgalmi állapota azzal áll összefüggésben, mennyire érzi magát szexinek, vagy hogy mennyire aggódik amiatt, hogy milyennek látják. Néhányan hangot adtak annak, hogy képtelenek belefoglalni a fantáziáikba a valós önmagukat. Azt képzelik, hogy vagy a cselekmények középpontjában álló férfiak, vagy ismeretlen nők, vagy önmaguk valamilyen hibátlan, „fiatalabb, feszes mellű” változatai. Ezek az idealizált szexuális fantáziák nyilvánvalóan biztonságos menekülési útvonalak az önbírálat, az elfogódottság, a testtel és a teljesítménnyel kapcsolatos kishitűség elől. Elengedhetjük magunkat, önmagunk legjobb, legszexibb, legdögösebb változatai lehetünk, és nem kell a „tökéletes” test, a szülés alatt felszedett kilók vagy a szőrös lábunk miatt aggódnunk. Ahogy ez a nő mondja: „Nagyon nagy nehézséget okoz eligazodni aközött, hogy mi indít be igazán, és hogy szerintem hogyan kellene teljesítenem. Azt hiszem, a leggyakoribb fantáziám az, amikor azt éreztetik velem, hogy mindennél jobban vágynak rám. Nemcsak azért, mert egy meztelen test vagyok, hanem mert én vagyok, és mert az az én testem.”

Tehát miről fantáziálunk és miért? Nos, ahogy ki fog derülni, a hozzánk beérkező szexuális fantáziák épp olyan sokszínűek, mint az őket megfogalmazó nők. Nem lehet megkérdőjelezni a legbelső vágyakról szóló erotikus regények (mint például E. L. James A szürke ötven árnyalata című 2011-es könyve) széles körben gyakorolt befolyását, és ez megint csak olyasmi, ami elválaszt minket a Női szexuális ábrándoktól, mert egy olyan társadalom jeleit mutatja, amelyik közelebbről ismeri a gazdag erotikus szókincset. Vannak olyan fantáziák, amelyek a mindkét fél beleegyezésével történő BDSM körül forognak, és amelyekben bárki lehet domináns vagy alárendelt szerepben, míg mások a bevett szerepek megfordítására irányulnak. Ábrándozunk szerepjátékról, elfenekelésről, csapkodásról, korbácsolásról, szembekötésről, bilincselésről, fojtogatásról, lekötözésről, análdugókról, mindenféle formájú és méretű dildókról és vibrátoroktól. Érdekes módon az alárendelt szerepről és az irányítás átadásáról szóló álmok nagy része olyan nőktől származik, akik jókora felelősséggel és hatalommal járó munkakörben dolgoznak, valamint, akik a háztartás és a családi élet sínen tartásáért felelnek. Lenyűgözőnek találtam, hogy páran a „hucow” szerepről fantáziálnak. Ez számomra is új kifejezés volt, lényegében arra vonatkozik, amikor megfejnek valakit. Sokan számoltak be olyan fantáziákról, amikor védekezés nélkül szexelnek, és érezni akarják, amikor elmegy bennük egy férfi. Ez kétségtelenül elválasztja egymástól a nemzedékeket: az AIDS-korszak után született nők számára a védekezés a természetes. Ezek a későbbi generációk a technológiai és digitális forradalom gyötrelmei közepette nőttek fel, ami nyilvánvalóan megmutatkozik az erotikus életünkben is, és itt nem csak a pornóhoz való nonstop hozzáférésre gondolok. Többen is látnak fantáziát a teljes körűen működő, nagymértékben valósághű férfi robotokban, amelyek minden szexuális szeszélyt ki tudnak elégíteni – ami egykor csak sci-fikben fordulhatott elő, ma már kevésbé számít mesebelinek.

Ennek ellenére továbbra is népszerűek az archetipikus fantáziák is. A könyvben csak pár szerepel azokból az elképzelt édeshármasokból vagy édestöbbesekből, amiket a levélírók megosztottak velünk. A legfrissebb kutatások alapján messze ezek a leggyakoribb szexuális fantáziák. Ehhez hasonlóan számos fantázia szól az irodai szexről egy munkatársunkkal vagy a főnökünkkel; a kockázatos szexről, amikor valaki rajta kaphat minket; a kukkolásról, amikor vagy minket figyelnek meg, vagy mi figyelünk meg másokat; a közönség előtti szexről; az idegenekkel való szexről; a szabadtéri szexről. Talán váratlanabbnak minősülnek azok az ábrándok, amikor egy csápokkal rendelkező idegen lény vagy egy félig ember fenevad tesz minket magáévá – legyen elég annyi, hogy a könyv szerkesztése közben el voltunk kényeztetve a lehetőségekkel.

Szomorúbb témára terelve a szót: nem szerettünk volna olyan leveleket belefoglalni a kötetbe, amelyek traumatikus élményeket idéztek volna fel egyes olvasókban, de képmutatás lenne nem tudomásul venni azt, hogy vannak nők, akik arról fantáziálnak, hogy szexre „használják” vagy elrabolják és megerőszakolják őket. De fontos hangsúlyozni, hogy ezek fantáziák. És talán a fantázia lényege épp ez: teret biztosít arra, hogy biztonságos körülmények között képzeljünk el és játsszunk le esetlegesen veszélyes és lealacsonyító helyzeteket a saját elménk és hálószobánk falai között.

Rettegtem attól, hogy papírra vessem a saját fantáziámat, nehogy valaki rájöjjön, melyik az enyém (nem beszélve arról, hogy akkor a kiadóm többet tudna rólam annál, mint amennyi feltétlenül szükséges lenne). Ha őszinte akarok lenni, azt hiszem, két ember lakik bennem, mint ahogy talán sok más nőben is: az egyik ügyesen ki tudja fejezni, amit akar, a másik pedig átadja magát a társa vágyainak. Ez utóbbi boldogan megosztja a legbelsőbb késztetéseit, de csak akkor, ha a társa kezdeményezi az erről való beszélgetést (és még akkor sem mindet). Vajon ez a szégyenkezés miatt van így? Vagy azt jelenti, hogy senkire sem mernék rábízni ennyire intim titkokat? Netalán arról van szó, hogy azt hiszem, valahol jobb, ha részben kiismerhetetlen maradok? Vajon valamilyen szinten mindannyiunknak nehézséget okoz teljes mértékben láttatni magunkat?

A Szexoktatás-beli karakterem, a szexuál- és párterapeuta dr. Jean Milburn minden bizonnyal amellett érvelne, hogy nagyon is egészséges megosztani a társunkkal a legbelső ábrándjainkat. Talán azt mondaná, hogy ez a feltárulkozás közelebb hoz minket egymáshoz, izgatóan hat, és olyan szintű bizalomról tanúskodik, ami csak jó hatást gyakorolhat a szexuális kapcsolatra. Ugyanakkor Jeannek meglehetősen sok problémája van a határokkal, és ha az intim kapcsolatokról van szó, akár van doktorija, akár nem, nem tudnám teljesen rábízni magam. Ez a televízió világa, ahol Jean megkérdőjelezhető erkölcsi iránytűje remek szórakozást kínál.

Ugyanakkor amint az első évad megjelent a Netflixen, még a való világban is nyilvánvaló volt, hogy a műsor szexualitással kapcsolatos őszinteségének óriási közönsége van. Nem szokatlan, hogy a szereplők nyíltan beszélnek a legmélyebb és legsötétebb fantáziáikról – még a tinik is –, és lefogadom, hogy ezek közül sok sötétebb lenne a könyv lapjain feltárt ábrándok többségénél. A hozzánk beérkezett levelek nagy száma és ezek bensőséges részletessége alapján számos nő egyértelműen vágyik arra, hogy megossza az ábrándjait, vágynak arra, hogy hallják, lássák és megerősítsék őket – és, nos, meglehetősen egyszerűen fogalmazva ott van bennük a vágy. Ezért adtuk ezt a címet a könyvnek.

Nagy örömmel olvastam, milyen sok nő zárta azzal a levelét, hogy kéjes érzéssel töltötte el és felizgatta, hogy leírhatta a fantáziáit. El sem tudom mondani, mennyire boldoggá tesz, amikor elképzelem, hogy ez a sok csodás nő szerte a világban leül a számítógépe elé és elkezdi gépelni, megfogalmazni a szexuális álmait, és szavakba önti a legmélyebb vágyait és titkait. Felvillanyoz, hogy olyan sokan megélik a szexualitásukat, és közben marha jól érzik magukat.

Végül szeretnék szólni pár szót a válogatásról és a szerkesztésről is. Mindenkinek köszönöm, aki időt szánt arra, hogy levelet írjon nekem. Mindet alaposan elolvastam és fontolóra vettem. Sajnos akármennyire is szeretem volna minden levelet szerepeltetni a kötetben, egyszerűen nem tűnt kivitelezhetőnek egy 1000 oldalas könyv összeállítása. Elnézést kérek azoktól, akinek a levele nem szerepel itt. Ennek nem az adott fantázia vagy az írás színvonala az oka. Az volt a célom, hogy minél többféle hangot összegyűjtsek, minél több országot, szexuális identitást, vallást és hátteret lefedve. Amikor a levélírók demográfiai adataira voltunk kíváncsiak, a szexuális identitásukra kérdeztünk rá, nem pedig a nemi identitásukra. Bár a „nő” nem tökéletes szó, ezt használjuk a könyvben. Ez azért van így, mert a társadalmi nemek szemüvegén keresztül szemléljük a fantáziákat. A könyv hozzájárulói, nők és nemi nonkonformisták egyaránt tudják, milyen az, amikor a patriarchális társadalom elbagatellizálja a hangjukat és a vágyaikat, mert a férfiak fantáziáié a főszerep. Minél többféle hangot hagyunk érvényesülni, annál jobban megérthetjük, hogyan viszonyulnak manapság a nők és nemi nonkonformisták a szexuális életükhöz. Az első fejezet a találó „Fantáziák” címet kapta, és bevezetést kínál a női hangok eme ragyogó és sokszínű válogatásába.

Ez a projekt sokkal többet ért el annál, mint amennyit én vagy bármelyik másik közreműködője remélhetett volna – a féktelen szenvedély áradatát hozta magával szerte a világból. Lenyűgözött a nyitottság, az öntudatosság és az a természetes ékesszólás, amivel a levélírók kifejezték magukat, és a bizalom, amit belém vetettek az írások összefésülése terén. És ha kívánhatok valamit ettől a könyvtől, az az, hogy új beszélgetést indítson el a szexuális hatalomról, főleg a nők számára. A szexuális felszabadulásnak azt kell jelentenie, hogy a saját feltételeink szerint élvezzük a szexet, és hogy azt mondjuk, amit akarunk, nem pedig azt, amit ránk kényszerítenek, vagy amiről azt hisszük, hogy elvárják tőlünk. Egyvalami biztos: a szexuális fantáziák továbbra is központi és egészséges szerepet játszanak a nők és nemi nonkonformisták életében. És mindannyiunkban ott a képesség arra, hogy kimondjuk – és megkapjuk –, amire úgy igazán VÁGYUNK.

Gillian Anderson,

2024. április

a fantáziák

„Megtartom a titkod, ha te is az enyémet.”
„Az én fantáziám, az én szabályaim, nem igaz?”

Szeretném megérteni önmagam. Nem személyként, hanem emberként. Sokszor azon kapom magam, hogy megkérdőjelezem a vágyaimhoz társuló szégyenérzetet. Vajon mindenki szégyelli magát, csak úgy tesz, mintha nem így lenne? Emberként – állatként – vágyakozó lények vagyunk, mégis úgy tekintünk magunkra, hogy nagyobbak, fontosabbak vagyunk az emlősöknél: intelligens lények, akik városokat alapítanak, rájöttek, hogyan kell tűzön zöldséget főzni, az elvetett magok szárba szökkenését ünnepelve.

Válaszokat keresek. Serdülőkoromban leszbikusként éltem az életem, de mit akarok most? Rettegek a változástól. Könnyebb felcímkézni magam és benne ragadni a csapdában, de biztosra veszem, hogy akkor egy meglehetősen szomorú nő lenne belőlem. Meg akarok érinteni másokat, és azt akarom, hogy engem is megérintsenek, szeretni akarok, és azt akarom, hogy szeressenek. Nem tudok a szexre érzelmeket nélkülöző cselekvésként gondolni. Azt akarom, hogy valaki simogassa a hajam és a bőröm, hogy valaki azt mondja, vágyik rám. Azt akarom, hogy imádjanak, és hogy én is imádjak, számomra fontos a szeretkezés kölcsönössége. Ugyanakkor egy részem tudni szeretné, milyen érzés, ha úgy igazán megdugnak. Lehetséges egyszerre vonzódni az aranyoshoz és a durvához? Mély, ősi vágyat érezni arra, hogy irányítsanak? Azt hiszem, az ismeretlen az, ami izgat.

Nőként minden tőlünk telhetőt megteszünk azért, hogy függetlenek legyünk. Egy olyan rendszerben, amelyik mindent megtesz azért, hogy mi legyünk a gyengébb nem, a vágyaim ellentétben vannak a józan gondolkodással. Ezért szégyellem el magam minden egyes alkalommal, amikor arra gondolok, hogy uralkodnak fölöttem? Akármennyire is erősnek tartjuk magunkat, minket, nőket a születésünk pillanatától kezdve a szégyenre treníroznak. Számos más nőhöz hasonlóan én is szégyenkezem a testem miatt. És ebben gyökerezik a kishitűségem: kívánatos vagyok úgy, ahogy kinézek? Nem szeretném, ha tárgyiasítanának, mégis azt akarom, hogy vágyjanak rám. Lehet, csak vonzódom az ellentmondásokhoz.

Kapcsolatra vágyom, de félek. És valahogy a félelmeim mind a szexszel kapcsolatosak. Azt akarom, hogy valaki megérintsen, belülről kitöltsön, elérje, hogy vágyjak az érintésére. Azt akarom, hogy valaki elmondja, mit csináljak, mit mondjak, hogy tegyek a kedvére, és mikor álljak le. Az utolsó pillanatig vissza akarom tartani az orgazmust, játszani akarok a határokkal. Szeretnék annyira megbízni valakiben, hogy biztonságban érezzem magam, miközben hagyom, hogy irányítson. Nyöszörögni akarok az élvezettől és a fájdalomtól is. Azt akarom, hogy hajítsanak az ágyra és úgy igazán dugjanak meg. Még ha ez egy elnagyolt, általános fantázia is, nem könnyen vállalom fel az igazságot: vágyakozom. A fantáziáimnak korlátot szab a racionális énem – ami szégyenkezik miattam. Ezt biztosan tudom. Szeretném hagyni, hogy szabadon száguldozzanak a gondolataim, de ez nagyon-nagyon nehéz.

Megpróbálom érted, de főként magamért. Végre rájöttem, hogy szeretek táncolni, szóval most egy buliban vagyok, és jól érzem magam. Látok valakit, aki tetszik, de nem vagyok biztos benne, hogy észrevett, ezért tovább táncolok. Egy idő után érzem, hogy egy kéz gyengéden a hátamhoz ér, ezért megfordulok. Amikor meglátom az arcát, elmosolyodom, és tovább táncolok, érzem, hogy egyre jobban bizsereg a bőröm. Lassan, mintha előre eltervezte volna, a csípőmre teszi a kezét, én pedig átkarolom a nyakát, és megérintem a puha haját. Nem tudom, hogy, de máris csókolózunk. Lassan tesszük, és minden egyes perccel egyre közelebb kerül a testem az övéhez. Amikor a testemen lévő kezek elkezdik azt az érzést kelteni bennem, hogy többre vágyom, felvetem, hogy keressünk egy félreeső helyet. A mosdóba megyünk, ahol tovább csókolózunk és simogatjuk egymást. És miközben a kezek lefelé vándorolnak, az adrenalin a magasba szökik, és még izgatottabb leszek attól, hogy rajtakaphatnak. Arccal előre a kemény, hideg falhoz szorít. Hátulról a hosszú szoknyám alá csúsztatja a kezét, és elkezd simogatni a bugyimon keresztül. Beindít, ahogy a szövet a csiklómhoz ér, és amikor már úgy érzem, bármikor el tudnék menni, abbahagyja. Arra kérem, ne tegye, de elhallgattat, és azt mondja, forduljak felé. Közben a keze elindul felfelé, majd megállapodik a számon. Az ujja az ajkaimhoz ér, és bedugja a számba. Szeretem a saját ízem, arra emlékeztet, hogy életben vagyok. Ezután miközben egyik keze a számban van és a nyelvemmel játszik, a másik lefelé vándorol, és elkezdi masszírozni a combom belső felét. Többet akarok, és ennek hangot is adok. De ő nem tesz eleget a kérésemnek. Ehelyett mindenhol megérint, csak a csiklómat hagyja ki. Nagyon sebezhetőnek érzem magam, ahogy ott állok, és arra várok, hogy megdugjanak, de közben tudom, hogy bármikor benyithat valaki az ajtón. Amikor a keze a csiklómhoz ér, a bugyim már lecsúszott a térdemre, és eljött az ideje, hogy érintkezzenek a testfelületeink. Nem az ujjaival simogat, hanem az egész kezével. Érzékeny vagyok, és egy kicsit éget az érintése, épp olyan mértékben, hogy érzem, meg fogom adni magam. Csókolózunk, de nagy levegőt kell vennem, ezért leállok, hogy levegőt kapjak. Szükségét érzem annak, hogy belülről kitöltsön, és így is tesz. Mintha olvasna a gondolataimban, mintha tudná, hogy arra vágyom, hogy magamban érezzem. Két ujja ki-be jár, lassan, de durván. Érzem a zenét rezegni a mellkasomban, a basszus simogatja az agyam, és úgy élem meg a szexet, mint valamit, ami történik velem. A zenét és a táncolást, a szeretkezés rítusát.

A fantázia részét képezi, hogy nem tudom, el fogok-e menni, de ez nem is érdekel. A fejemben érzem a kéjes érzést. Vajon egy nap a testemben is fogom? Hogy megérintenek, hogy szeretnek. Hogy egy olyan nő vagyok, aki szerelmes az általa teremtett világba.

argentin • n. a. • kevesebb mint 15 000 font • meleg/leszbikus • egyedülálló • nincs

Azt szeretném, ha lenne farkam. Ez a fantáziám. Szeretem a mellem és a nőiességem. De szeretném, ha lenne farkam, és megdughatnék vele egy nőt vagy sok nőt, gyengéden és védekezve, de tüzes szenvedéllyel. Szeretném érezni azt a kéjt, amit a férfiak éreznek, amikor egy nővel szexelnek. És leginkább szeretnék közben osztozni valakivel ezen a vágyon. Az biztos nagyszerű érzés. Nem is olyan régen azt kívántam, bárcsak férfi lennék, legalábbis azt hittem, erre vágyom, mert amit igazán akartam, az az, hogy olyan kiváltságaim legyenek, mint a férfiaknak. Nemcsak a jogokra és a biztonságra gondolok, hanem legfőképp a farkukra.

Szeretném, ha a technológia képes lenne azt az érzést kelteni bennem, mintha lenne farkam, és arra vágyom, hogy annyira felizgassak és olyan nagy vágyakozással töltsek el egy nőt, amilyen naggyal csak lehet. Egy dögös, szexi, vicces, csodás nőt. „Kérlek, küldj nekem egyet” – kértem a körülöttem lévő üres teret. Hát nem vicces? Kicsit kétségbe vagyok esve, de próbálok nem túl sokat gondolkozni rajta. Azt hiszem, egyelőre be kell érnem egy műfasszal, és először is keresnem kell egy nőt, aki meg akar csókolni, és szexelni akar velem. Nehéz feladat. Nem tudom, kitől kérjek tanácsot, vagy kit kérjek meg arra, hogy mutasson be dögös, vicces, nőies nőknek. És ez szívás. Egyáltalán nem tartom magam csúnyának, szóval nem értem, miért nem találok egy olyan nőt, aki szeretne velem lenni. Nem hiszem, hogy volt valaha is olyan nő, aki szeretett volna, vagy ami azt illeti, hogy lettem volna olyan romantikus kapcsolatban, ahol szeretnek. Ez fáj. Néha belesajdul a szívem ebbe a néma elutasításba. Valahogy magányosnak érzem magam, ha arra gondolok, hogy nem találok párt a nők között a Tinderen vagy a Bumble-ön vagy a való életben. Régebben könnyű dolgom volt az alkalmazásokon. De most nem megy. Néha úgy érzem, a rossz helyen vagyok, és talán rosszkor.

Ezért el szeretnék menekülni egy idegen vidékre, és arról a lehetőségről álmodozom, hogy ott találok valakit, akinek fontos vagyok, és aki vágyik rám. És szeret. Szeretném ezt megtapasztalni. Valami egészségeset, valami csodásat, valami megnyugtatót. És nem csak szexre vágyom. Egy édes, igazi és őszinte kapcsolatot akarok, még ha csak ideig-óráig tart is. Egy röpke időpillanatig. Egy édes gyógyírt. Ettől még továbbra is szeretném, ha lenne farkam, de azt hiszem, az a legfőbb fantáziám, hogy találok valakit, akit szerethetek. Hogy igazán szeressek, és szeressenek. Köszönöm ezt a lehetőséget. Jobban érzem magam attól, hogy ezt leírtam.

ecuadori mesztic • n. a. • kevesebb mint 15 000 font • biszexuális/pánszexuális • egyedülálló • nincs

Ami a szexet illeti, én mindig csak fantáziálok róla. Egyszer, nagyon régen megfogta valaki a kezem, de ennyi. Mindig is élénk volt a képzeletem, de amikor nemrég rájöttem, hogy nem vagyok heteró, az még nagyobb lökést adott neki. Ha az emberek tudnák, mire gondolok, amikor a konyhaasztal mellett ülve sajtos szendvicset eszem! Nos, legyen elég annyi, hogy lehet, azt képzelem, hogy valami teljesen más van a számban.

Összezavarodom, ha arra gondolok, mennyit változtak a fantáziáim az elmúlt pár év során. Azelőtt csak két ember szerepelt bennük, akik misszionárius pózban szexeltek, ami teljesen rendben is van. Úgy is kellőképp el lehet szórakozni, de most már olyan dolgokra is igent mondok, amikről korábban álmodni sem mertem volna: BDSM (kötözés, fegyelmezés, szadizmus, mazochizmus), bizarr dolgok, édeshármasok vagy édestöbbesek, eszkortok, orgiák és szexklubok, mások meglesése vagy hagyni, hogy engem lessenek meg, egyéjszakás kalandok vadidegenekkel. Anális szex és olyan dolgok, amikről egy éve még nem is tudtam, mint például az öklözés. A jelenlegi kedvenc fantáziámban egy buliban vagyok, és olyan emberek vesznek körül, akik valamennyire már le vannak vetkőzve, és mind mást csinálnak. A szám valaki mellbimbójára tapad, a kezem pedig benne van, és ő addig lovagol rajta, amíg…

Amikor rájöttem, hogy queer vagyok, az nemcsak a szexszel és a fantáziákkal, hanem minden mással kapcsolatban is teljesen átformálta a gondolataimat és az érzéseimet. Olyan, mintha személyiségátültetésen estem volna át. Most arra gondolok, hogy sokáig egyáltalán nem néztem pornót, de most már imádom – két nőt együtt, két férfit együtt, férfiakat és nőket, gruppent, magányos maszturbálást. Általában nem fantáziálok valós emberekről (azt a felnyírt hajú, tetovált csomagszállítót kivéve). De néha illetlen gondolataim támadnak másokról. Mondjuk, amikor beszélgetek valakivel, és egyszerűen beugrik valami. Vajon milyen íze van? Mit szeret az ágyban? Milyen érzés lenne, ha most azonnal a kezembe venném a farkát? De többnyire csak képzeletbeli emberekről fantáziálok. Ugyanaz az ember akár egy hosszú távú párkapcsolat is lehet, valaki, akibe őrülten szerelmes vagyok, de egy tízperces afférként is el tudom képzelni egy éjszakai klub mosdójában. Vannak olyan különleges emberek, akik egy ideig a fantáziáimban maradnak, de leginkább sok különböző emberről ábrándozom. És korábban mindig fitt, szemrevaló, egészséges testalkatú emberekről álmodoztam, de most már mindenféle emberről, mindenféle testről. A külső, a nem, az etnikum és a szexuális irányultság nem számít. Mint ahogy a kor sem. A képzeletbeli partnereim lehetnek huszonöt vagy nyolcvanöt évesek is, és bármi a kettő között. De bármilyen helyzetben is találom a képzeletbeli énemet, az sosem egy komoly kapcsolat. Úgy tűnik, még ábrándozni is félek az egész életteret kitöltő, büszkén felvállalt kapcsolatokról. Ugyanakkor ez nem akadályoz meg abban, hogy megszállottan sokat gondoljak édeshármasokra vagy szexuális kommunákra. Amikor pár héttel ezelőtt a fülembe jutott egy hírességek közötti édeshármas, elöntött a hideg verejték, és megvolt, hogy aznap miről fogok fantáziálni.

Imádom, mennyire kötetlenek tudnak lenni a fantáziák. Békésen megfér egymás mellett, amikor egy erényes, szeretetteljes kapcsolatban vagyok egy aszexuális emberrel, és amikor néhány ismeretlen a falhoz szorít, és jól elintéz. Az egyik percben még kézen fogva sétálok valakivel az utcán, és úgy viselkedünk, mint egy szerelmes gerlepár, a másikban pedig már más emberek társaságában vagyok egy tömlöcben, mindannyian az alkalomhoz vagyunk öltözve, valaki kikötözve várja a büntetést, míg mások örömmel csapkodják a korbácsot. De olyan fantáziám is van, amikor afféle szexuális nomádként körbeutazom a világot. Nem érdekelnek az idegen országok nevezetességei, hanem olyan helyeket, közösségeket és klubokat keresek fel, ahol hasonló emberekkel találkozhatok, és megannyi módon szexelhetek velük.

De valamennyire utálom is, hogy a fantáziák ennyire szabadok és egyszerűek. Mármint a fantáziálás lényege az, hogy az ember jobban érezze magát tőle, és ez néha így is van, de máskor megbénít a dolog. Nemrég olvastam egy cikket arról, hogy valaki életében először beleszeretett egy nőbe. Ahelyett, hogy azzal foglalkoztam volna, amivel kellett volna, sokáig csak bámultam a magazint, és azt képzeltem, hogy ez velem történik meg. És az én esetemben nincs értelme megpróbálni tévét nézni vagy könyvet olvasni, mert egyszerűen semmire sem tudok összpontosítani. Azt hiszem, terápiára kellene járnom.

Már megfordult a fejemben, hogy talán segítene, ha leírnék néhány dolgot abból, ami a fejemben van, de attól is csak rosszabbul érzem magam, hogy ezt leírtam. Most már látom, milyen önző és élvhajhász vagyok. Csak ülök, és nézem a híradót, a szemem előtt bontakoznak ki a tragédiák, teljes káosz az életem, a körülöttem lévőknek segítségre van szükségük, de én csak a testekre, a dugásra és a kapcsolatokra tudok gondolni. Szégyellem magam emiatt. Tudom, hogy a fantáziáknak elvileg az a szerepük, hogy eltereljék a figyelmet a való életről, de ez teher is lehet. Néha rettegek felébredni, mert tudom, hogy még mielőtt kinyitnám a szemem, minden elölről kezdődik. Olyan, mintha szexuális álmokból állna az életem, amiket időnként megszakít egy-egy valós esemény. Ez is azt példázza, mennyire frusztrált vagyok. Azon gondolkozom, mennyire változnának meg a fantáziáim, ha randiznék. Újra átolvasva, amit írtam, most arra gondolok, hogy talán az egész kicsit naiv és kezdetleges, összehasonlítva azzal, amiről mások fantáziálnak, de… az én fantáziáim, az én szabályaim, nem igaz?

vegyes etnikumú brit • n. a. • kevesebb mint 15 000 font • biszexuális/pánszexuális • egyedülálló • nincs

Boldog házasságban élek. Azt hiszem. A férjem remek fickó. Kedves. Könnyen ki lehet vele jönni. Vannak közös érdeklődési köreink. Remek apa. Tisztel. Keményen dolgozik. Támogat anyagilag. Ő a legjobb barátom. És a világ legjobb dolga, ha az ember összeházasodik a legjobb barátjával. De néha eltűnődöm azon, milyen lenne az életem, ha meghalna. Eltűnődöm azon, vajon bátor lennék-e. Hogy megváltozna-e az ízlésem. Hogy más lennék-e, mint az a húszéves lány, akinek bejött egy srác, aki később a legjobb barátja és a férje lett. Hogy elég bátor lennék-e beismerni magamnak, a családomnak, a barátaimnak és a gyerekeimnek, hogy mit akarok valójában.

Volt egy lány, akivel együtt dolgoztam. Lányt mondok, de nő volt. Senkihez sem hasonlított, akit ismertem, hosszú, sötét, fényes haja és széles mosolya volt, alig fértek el a fogai a szájában, tetoválások borították a karját, és kicsi volt a melle. Csillogott a szeme, amikor elkapta a tekintetem. Átlátott a fáradt táskákon és a szülés utáni hasamat rejtegető, formátlan kardigánon. Az arca életre kelt, amikor megszólaltam, és ilyenkor az egész testével felém fordult. Másnap elutazott külföldre. Páran úgy határoztunk, megiszunk valamit. Pontosan emlékszem, hol álltam, amikor a hátam mögé lépett, lazán átkarolta a derekam, és összekulcsolta az ujjait az enyémekkel. Nem voltam hajlandó lenézni a kezünkre, csak magam elé bámultam. Részegnek éreztem magam. Éreztem, hogy elpirulok. Az egész testem tűzben égett, miközben ott álltam, és úgy tettem, mintha követném a beszélgetést, és amikor csak tudtam, mosolyogtam és bólogattam. Kicsit hátrébb araszoltam, a testem súrolta az övét. Ő nevetett valamin, amit valaki mondott. Én is mosolyogtam, de egy szóra sem emlékeztem a beszélgetésből. Egy pillanatra lehunytam a szemem, és ő ezután elengedte a kezem. Égetett a hiánya. Arrébb botorkáltam. Kimentettem magam, és hazamentem a gyerekeimhez és a legjobb barátomhoz. Most már csak az Instagramon látom. Vagy amikor belenézek a tükörbe a fürdőszobában. Látom, ahogy mögöttem áll. Látom, hogy ott van a kezében a vibrátorom, és azt képzelem, hogy meghalt a férjem. És azon tűnődöm, elég bátor tudnék-e lenni ahhoz, hogy átadjam neki a testem. Hogy hagynám-e, hogy a hosszú hajával csiklandozza a mellem, hogy az apró mellkasa illeszkedne-e az én telt mellkasomhoz. Elég bátor lennék ahhoz, hogy megcsókoljam? Elég merész lennék ahhoz, hogy hagyjam, hogy felfedezze a testem, miközben én is felfedezem az övét? Elég bátor lennék ahhoz, hogy beszámoljak róla a gyerekeimnek? Most nem vagyok elég bátor. Nem vagyok elég bátor ahhoz, hogy elhagyjam a férjem. Soha nem fogom elhagyni. Ő a legjobb barátom. Kézen fogva sétálunk az utcán, de az ágyban elfordulunk egymástól. Nem a harag, hanem a fáradtság miatt. A megelégedés miatt. A belenyugvás miatt. Belenyugodtam a megelégedésre okot adó életbe. A boldog életbe. Amiben nincsenek vágyak. Csak konformizmus. Talán nem is olyan rossz, ha az ember összeházasodik a legjobb barátjával.

fehér brit • zsidó • 15 000–29 000 font • heteroszexuális • házas/élettársi kapcsolatban • van

Van egy titkom, amit még senkinek sem mondtam el. Ha elsétálsz mellettem az utcán, meglátsz a metrón vagy a boltban, nagy a valószínűsége annak, hogy éppen egy részletes és észvesztő szexuális fantázián agyalok. Lehet, hogy azt hiszed, épp érvényesítem a jegyem, a zöldre várok a zebránál vagy gyümölcsöket és zöldségeket válogatok, de a fejemben épp hátulról dug a zuhanyzóban egy férfi, akinek a nevét sem tudom. Vagy az is lehet, hogy egy idegennel flörtölök egy bárban, miközben gyertyák fénye tükröződik a szememben, és minden arra utal, hogy lesz egy jó estém.

Tökéletesen kielégítő az életem. Élvezem a munkámat, vannak jó barátaim, aktív társasági életet élek, és szeretem a társam. De amikor egyedül vagyok, és a hétköznapi élet ezernyi apró-cseprő dolgát intézem, kezdetét veszi a másik, gondosan kidolgozott életem. Néha ezek a férfiak (és olykor egy-egy nő) híres emberek. Amikor bevásárolni megyek, egy brit rocksztárról szoktam álmodozni. Egy bárban találkozunk, majd a meghitt lakásán kötünk ki. A csodás, beépített könyvespolcok roskadoznak a könyvektől és lemezektől (nem csak a dolog szexuális oldalának adok körítést). Csókolózni kezdünk. Érzem rajta a vörösbort, amit ittunk. A kanapéhoz megyünk. Amikor kezdenek felforrósodni a dolgok, rácsusszanok a farkára, ő pedig megfogja a csípőm, előre-hátra ringat, és suttogva beszél hozzám. Miután a csúcsra értünk, kifizetem az árut az önkiszolgáló kasszánál, és elmegyek a boltból. Meglátok egy helyes, komoly politikust egy sajtótájékoztatón, és azonnal elképzelem a lakásomban. Hozott nekem ajándékot: fehérneműt, egy fekete, csipkés, hosszított bugyit. Felveszem, ő pedig letérdel elém, gyengéden félrecsúsztatja a bugyimat, és elkezd kényeztetni a nyelvével. Nagyot élvezek, és közben megragadom a sűrű, sötét haját, ami itt-ott őszbe vegyül. De ezek a férfiak legtöbbször teljesen a képzelet szüleményei. Amikor eszembe jut, hogy szerelőt kell hívnom valami miatt, az végül abba a klasszikus, régimódi fantáziába torkollik, amiben a szexi munkás megdugja az unatkozó háziasszonyt. Aznap sztrájk volt, ezért gyalog kellett munkába mennem, és ez a fantázia teljesen kitöltötte az egyórás utat.

Emlékszem, amikor először felfedeztem, milyen izgalmas fapofával járni az emberek között, és közben a szexről ábrándozni. Az akkori barátom kölcsönadott nekem egy Prince-CD-t és a CD-lejátszóját (igen, ilyen öreg vagyok), és én a buszon ülve hallgattam az „Orgasm” című számot, ami állítólag egy igazi szexuális aktus felvétele. Ki tudja? Mostanság szeretek a városban járkálni, szokatlanul festői. Néha közben zenét hallgatok, és sokszor ábrándokat szövök. Aztán a nap további részében teljesen normális módon érintkezem a világgal. Szóval amikor legközelebb meglátsz egy teljességgel jellegtelen, halványan mosolygó nőt sétálni az utcán, az lehet, hogy én vagyok.

fehér brit • n. a. • 29 000–49 000 font • heteroszexuális • kapcsolatban • nincs

Nagyon nehezen tudtam rájönni, hogy valójában mikről fantáziálok. Ami a pornóban történik, annak nagy része a férfiakra van kihegyezve, és olyan sok elvárás fogalmazódik meg velünk, nőkkel szemben, hogy nagyon nagy nehézséget okoz eligazodni aközött, hogy mi indít be igazán, és hogy szerintem hogyan kellene teljesítenem. Azt hiszem, a leggyakoribb fantáziám az, amikor azt éreztetik velem, hogy mindennél jobban vágynak rám. Azt akarom, hogy el legyenek tőlem ragadtatva. Hogy a társam úgy kalandozzon a testemen, mintha az kábítószerként hatna rá, és hogy azt éreztesse velem, hogy már a puszta meztelenségem is felizgatja. Nemcsak azért, mert egy meztelen test vagyok, hanem mert én vagyok, és mert az az én testem. Ha ilyen egyedinek érzem magam, és ha mindezt egy másik embertől hallom, akkor azt érezném, hogy pontosan azért tartanak kívánatosnak, amilyen vagyok, a kishitűségemet félresöpörve. És minél kívánatosabbnak látom magam az ágytársam szemében, annál jobban beindulok.

fehér amerikai • zsidó • 49 000–100 000 font • biszexuális/pánszexuális • partnerével közös háztartásban él • nincs

A szexuális fantáziáimban minden és bármi benne lehet. Az egyetlen, ami nem szerepel bennük, az én vagyok. Szerencsésnek mondhatom magam, hogy egy olyan országban élek, ahol milyenségüktől függetlenül az összes testet elfogadják. Az átfogó szexuális felvilágosításnak és a testiséggel kapcsolatos nyílt közbeszédnek köszönhetően a hozzám hasonló lányok tudják, mennyit ér a testük. Amikor életem során szóba került a szex, soha nem beszéltem virágnyelven, nem használtam hasonlatokat, és gyakran megvitattam a témát a barátaimmal. De ahogy egyre idősebbek lettünk, a barátaim élményei már nemcsak a képzeletre terjedtek ki, hanem a való életre is, míg én megrekedtem az előbbinél. Amikor a szexről beszélgettünk, hazudtam nekik.

A szexuális fantáziáim szereplői néha nők, néha férfiak. Némelyik egyáltalán nem hasonlít rám. És bár néhány majdnem pontosan úgy néz ki, mint én, ez is rendben van, amíg nem ténylegesen engem testesítenek meg. Emlékszem, egy ideig egy sötét hajú, Harriet nevű nőt találtam ki magamnak, minden fantáziában ő helyettesített engem. Hagytam, hogy magam helyett az övéi legyenek, akikbe bele vagyok zúgva, a bálványaim, a fantáziáim. Ha én is megjelentem a színen, az elrontotta a hangulatot, és kényelmetlenül éreztem magam. Undorodtam.

Mire lehet ebből következtetni? Talán csak utálom a testem? Csakhogy ez nem igaz. Én testesítem meg azt, akit a média „ideálisnak” tart, és jól érzem magam a bőrömben. Lehet, hogy aszexuális vagyok? De hát akarok szexelni. Szeretném érezni, amit a fantáziáimban éreznek az emberek. Szexuális lény vagyok, amíg nem kell ott lennem a fantáziákban. Lehet, hogy félek? Mitől? Megkaptam a fejtágítást, mindenről elbeszélgettek velem, tudom, hogyan védjem meg magam. Mitől félek? Azokon a ritka alkalmakon, amikor megengedem magamnak, hogy elképzeljem az első szexuális együttlétemet, arra egy olyan emberrel kerül sor, akinek el van mosódva az arca, és nagyobb, mint én. Lefektet, és gyengéden, de szenvedélyesen a magáévá tesz. Nem kell kérdeznie semmit, egyszerűen tudja, mire van szükségem, és ezt meg is adja nekem. Biztonságban érzem magam mellette. Nem érezteti velem azt, hogy én vagyok az. Nem bánja, hogy azt kívánom, bárcsak ne lennék ott. Lehet, hogy nem hiszek abban, hogy valaha is kellően meg fogok bízni egy másik emberben annyira, hogy hagyjam neki, hogy így szexeljen velem? Még a legvadabb fantáziáimban sem? Lehet.

fehér svéd • wicca • kevesebb mint 15 000 font • biszexuális/pánszexuális • egyedülálló • nincs

A tudatos álmodást gyakorlom. Minden este azt álmodom, hogy a színész Pedro Pascallal szexelek.

svájci • n. a. • n. a. • heteroszexuális • kapcsolatban • van

Mielőtt elolvastam volna Nancy Friday Női szexuális ábrándok című könyvét, nem fantáziáltam. Most gyakran teszem, mert szeretek szexelni, de nem mindig állok készen rá. Ha eszközként használom a fantáziát, akkor mindig élvezni tudom. A fantáziáim folyton változnak és átalakulnak. Néha nevetségesek, néha annyira túllőnek a célon, amennyire csak lehet. Szeretek farkakról ábrándozni, minél több, annál jobb, szóval például az az egyik kedvencem, amikor egy férfi megkúr egy másik férfit (ebbe néha a páromat is bevonom), vagy amikor sok férfi maszturbál körülöttem. Szeretek arról fantáziálni, hogy egy asztalon fekszem egy bálteremben, és maszturbálok (majdnem mintha én magam lennék a lakoma). Körülöttem dagadt, öreg, gazdag férfiak vannak, körbeállják az asztalt, szájtátva bámulnak, farkuk az égnek áll. Mindegyik fasz máshogy néz ki, különböző méretűek és formájúak, vannak aprók és húsosak, nagyok és túlontúl hangsúlyosak. Mind meg akar kúrni.

fehér brit • n. a. • 15 000–29 000 font • biszexuális/pánszexuális • partnerével közös háztartásban él • van

A fantáziáimban mindig egy heterónak tűnő, idősebb nő környékez meg, aki (a beleegyezésemmel) rávesz arra, hogy teljesen átadjam magam neki. Uralkodik fölöttem, és kénye-kedve szerint használ. De félek erről beszélni a körülöttem lévőknek, például a férjemnek és a terapeutámnak. Azt hiszem, sok mindent elárul, amikor egy fiatalabb nő arról álmodozik, hogy egy öregebb, nagyjából az anyjával egyidős nő tesz vele ilyesmiket. Amióta középiskolás koromban felfedeztem az önkielégítést, ez az egyetlen, amire gondolni tudok ahhoz, hogy eljussak a csúcsra, és nem kételkedem abban, hogy ez a fantázia elkísér az anyaságig, és jócskán idős koromig velem marad. Az első alkalom egyedül különösen nehezen ment. Nem azért, mert nem tudtam, hogyan teljesítsek, nagyon hamar rájöttem, mi esik jól. Csak egyszerűen akármit csináltam, nem tudtam elmenni. Úgy éreztem, mintha felfelé másznék egy dombon, de megállnék a teteje előtt. Ez pár napig tartott, aztán láttam egy filmet, amiben egy idősebb nő játszotta a főszerepet, és rájöttem, hogy a genitáliáim képesek közölni velem, hogy mit akarnak. „Hálószoba. Most. Azonnal.” És nem maradt el a tűzijáték.

Korábban próbáltam a férjemre gondolni, mert elvileg azt kell, de amikor rá gondolok, soha nem tudok teljesen eljutni a csúcsra. A fejemben lévő fantázia – a nő és a helyzetek folyton változnak attól függően, hogy éppen milyen sorozatra vagy filmre vagyok rákattanva – az egyetlen olyan helyzet, amiben el tudom képzelni magamról, hogy teljes mértékben engedélyezem ezt a testi bizalmat, és azt hiszem, ezért ez az egyetlen olyan gondolat, ami hagy a csúcsra jutni. De utána elképesztő mértékű bűntudat gyötör. Bámulom magam a tükörben, és azon gondolkozom, mi bajom, miért nem elégít ki, ha a férjemre gondolok, amikor magamhoz nyúlok. Szeretem őt, rettenetesen és az egész lényemmel… de van egy kis részem, amelyik úgy érzi, pont abból az élményből marad ki, ami szexuális értelemben kiteljesíthetné.

Amikor még egyedülálló voltam, megfordult a fejemben, hogy megpróbálom kiélni ezt a fantáziát. Azt hiszem, sok minden megakadályozott abban, hogy keressek hozzá valakit. Mit gondolnának az emberek, ha kiderül? Korábban is randiztam nőkkel, szóval az a része nem érhette volna meglepetésként őket. De ha kiderült volna, hogy lefeküdtem egy anyámmal egyidős nővel, arra már többen felkapták volna a fejüket.

Gyakran eltűnődöm azon, hogy más nők is gondolnak-e ilyesmire, de a szex nem nyílt párbeszéd tárgya. Azon gondolkozom, vajon a középiskolai tanáraim gondoltak-e rám úgy, ahogy én rájuk. Azon gondolkozom, hogy főiskolás koromban megfordult-e az egyik barátom anyjának fejében, hogy elcsábít, mert én kétségbeesetten vágytam erre. Nagyon sok mindenen elgondolkozom, és bármit megadnék, ha tudnám, valaki másnak ugyanilyen gondolatok járnak a fejemben. Mindezt csak azért, hogy tudjam, nem vagyok egyedül.

Most is undorodom magamtól, miközben ezt írom. Nem lenne szabad ilyesmikre gondolnom, legszívesebben tisztára súrolnám magam, és ágyba bújnék a férjemmel. Titokban tartottam ezt a fantáziát a világ elől, és soha senkinek nem beszéltem róla, sem élőnek, sem holtnak. Valahol tartok attól, hogy ha bárki rájön, akkor a társadalom kivet magából, vagy bezár valamilyen intézménybe, ahol olyan emberek fognak tanulmányozni, mint Sigmund Freud. Úgy gondolom, hogy a szexnek nyílt párbeszéd tárgyát kellene képeznie. Ha így lenne, akkor azt hiszem, már nagy eséllyel megtapasztaltam volna azt az egyetlen dolgot, amire olyan mélyen titokban folyton vágyom. Egyelőre, és amíg élek, ezek a sóvárgások rejtve maradnak köztem és a kedves olvasó között. Megtartom a titkod, ha te is az enyémet.

fehér amerikai • ateista • kevesebb mint 15 000 font • biszexuális/pánszexuális • házas/élettársi kapcsolatban • nincs

Bárcsak mindenkinek három élete lenne! Az elsőt úgy élném, mint ezt, a legjobb középiskolai barátom feleségeként, két gyerekkel egy kis lakásban, ami mellett van egy nagy fa. A bőrünk együtt volt fiatal. Még mindig szeretkezünk, de három terhesség és két gyerek után megváltozott a ritmusunk, és ezzel nincs semmi baj, mert az intimitásnak sok arca van. Olyanok vagyunk, mint a ludak, akik egy életre választanak párt maguknak, és nagyon-nagyon hálás vagyok azért, hogy a férjem mellett úgy érzem, igazán tartozom valahová.

De a második életemet a hidegszívű, rossz férfiakra áldoznám. Azokra, akiknek az érintése még épphogy nem durva, akik keverik a fájdalmat az élvezettel, akiket nem igazán érdekel a társuk. Jönnek-mennek, nyomokat hagynak a nők testén, de az életükön nem. Változik az arcuk, de kemények és nagyok, hátulról dugnak meg, vagy a falhoz szorítanak. Megkötöznek, szétszaggatnak, mindig többet vesznek el, mint amennyit adnak, de nagyon egyedi izgalom társul ahhoz, ha egy nő hagyja, hogy valaki a magáévá tegye. A második életem néha magányos, de azt mondják, a magány döntés kérdése. Nincs szükségem romantikus összegabalyodásokra ahhoz, hogy teljes legyek, jobb szeretem messziről nézni a ludakat.

És a harmadik élet… a harmadik életemben egy nőt szeretnék, aki vad és szabad, akinek a hajában ott a szél, a göndör tincsek és a tengeri só összevisszasága. Amikor megcsókol, az ajka is sós. Kinyitott bennem egy üreges teret, aminek a létezéséről soha nem is tudtam. Vele más vagyok. Féltékeny, heves és védelmező. Folyton meg akarom érinteni, rá akarom tapasztani a szám, a kezem. Vele szexelni gyengéd, intenzív és kéjes. Olyan végtelenül szép. Felemészt, ahogy az óceán hullámai felemésztenek, amikor teljes erővel csapnak át fölöttem és verdesnek körülöttem. És ez a minden. Bárcsak így lenne! És miközben a csodás első életemet élem, valahol mélyen a másik kettő is létezik az ébrenlét és az álom közötti őszinte percekben.

fehér német • katolikus • 29 000–49 000 font • heteroszexuális • házas/élettársi kapcsolatban • van

A férjem szende szűznek tart. Bezzeg ha tudná, miről álmodozom! Mindketten transzszexuálisak vagyunk, és nehezen tudunk kielégítő szexuális életet élni, mert legyen elég annyi, hogy a testrészeink nem igazán felelnek meg nekünk. Mostanában gyakran feladom, vagy pornót nézek maszturbálás közben. Más transz nőket nézek, mert hasonló szexuális élményeik vannak, mint nekem.

Korábban idealizáltam a női szexszimbólumokat, arról álmodoztam, hogy Playboy-modell vagyok, és nagyon sok ideig híres pornósztár szerettem volna lenni. Mindig is úgy gondoltam magamra, mint egy nagyon csúnya, átmenet előtti állapotra. A nemváltás igazán kihozta belőlem a legjobbat, több tekintetben is. Ugyanakkor legbelül szeretnék átesni az összes elérhető kozmetikai eljáráson, hogy szexszimbólum lehessen belőlem. Mindig is az eszemért szerettek, de azt akarom, hogy a testemért szeressenek. Felszínes lennék? Talán. De ha valaki úgy utálja a testét, mint én, akkor arra vágyik, hogy valaki,