ALINA VEY

Egy csapatban

© Alina Vey, 2026

Szerző: Alina Vey

Kiadó: Vey Romance

Műfaj: Érzelmes romantikus / Soft Romance

Kiadás éve: 2026

ISBN 978-615-83030-0-2

Minden jog fenntartva.

Ez a könyv magánkiadásban jelent meg.

A mű egészének vagy bármely részének másolása, sokszorosítása, elektronikus tárolása vagy bármilyen formában történő felhasználása a szerző előzetes írásbeli engedélye nélkül tilos.

Tartalom

1. Az a nyár végi este

2. Nolan - utóhatás

3. Ana - hétköznapok

4. Újratalálkozás

5. Nolan - utánkövetés

6. A válogató

7. Eső

8. A viharos este

9. A fodrászszék varázsa

10. Együtt a pályán

11. Vihar és forró csoki

12. Ami kockázatot ér

13. Nyakba ugrás és ünneplés

14. Félreértés

15. A színes műanyag falai mögött

16. A jegy és a zöld gyep

17. A csend súlya

18. Maszkok nélkül

19. A kapura lövés

20. Új otthon, új kaland

21. Ollók és suttogások

Epilógus – A csend, ami megmarad

1. Az a nyár végi este

A zene túl hangos volt ahhoz, hogy gondolkodni lehessen.

Ana pont ezért maradt.

A basszus lüktetése végigfutott a testén, mintha nem is kívülről jönne, hanem belőle. A fények időnként elvakították, aztán újra kirajzolták a tömeget — arcokat, mozdulatokat, félmosolyokat, amik csak egy pillanatig léteztek.

Ana a műanyag poharával a kezében állt a tömeg szélén, és figyelte az embereket.

Nevetések.

Összefonódó kezek.

Elszórt pillantások.

Minden olyan könnyednek tűnt, mintha senkinek sem lenne múltja.

Mintha mindenki csak erre az estére létezne.

Ő is ezt akarta.

Nem gondolni arra, hogy egy éve még máshogy nézett ki az élete.

Hogy valaki más kulcsa is ott lógott a bejárati ajtó mellett.

Hogy volt egy „mi”, ami most már csak egy rosszul sikerült mondat vége.

Egy félbehagyott történet, amit senki nem akart újraolvasni.

Belekortyolt az italába.

A hideg végigcsúszott a torkán.

Egy pillanatra kitisztította a fejét.

Vagy legalábbis elhitette vele.

Ekkor vette észre a férfit.

Nem azért, mert különösen feltűnő lett volna — bár az volt.

Nem a ruhája miatt.

Nem a mozdulatai miatt.

Inkább a jelenléte miatt.

Mert nézett.

Nem tolakodóan.

Nem kihívóan.

Csak… észrevehetően.

Mintha nem akarna többet, csak pontosan azt a pillanatot, amit lát.

Amikor a tekintetük találkozott, a férfi elmosolyodott.

Nem az a begyakorolt mosoly volt.

Inkább valami őszinte.

Könnyed.

Ana meglepődött, hogy visszamosolyog.

Nem tervezte.

Nem döntötte el.

Egyszerűen megtörtént.

A férfi nem sietett oda.

Nem törtetett át a tömegen.

Nem próbálta azonnal megszerezni a figyelmét.

Ez tetszett neki.

Volt benne valami nyugodt magabiztosság.

Mintha tudná, hogy az idő most nekik dolgozik.

Eltelt néhány perc — vagy több — mire végül mellé lépett.

Ana nem is volt benne biztos, mikor került közelebb.

Csak azt vette észre, hogy már ott van.

– Ez az a pont az estén, amikor már mindenki jobban érzi magát, mint kellene – mondta.

A hangja mély volt.

Nyugodt.

– Vagy csak úgy teszünk – felelte Ana.

A férfi szeme felcsillant.

– Az még jobb.

Elmosolyodott.

– Akkor legalább nincs tétje.

Valami könnyű indult el köztük.

Nem kérdeztek sokat.

Nem mondtak el mindent.

És pont ettől lett jó.

Az idő furcsán viselkedett.

A zene váltott.

Az emberek cserélődtek körülöttük.

De ők maradtak.

Nevettek.

Közelebb álltak.

És amikor a férfi ujjai véletlenül hozzáértek Ana csuklójához, egyikük sem húzta el.

– Elmegyünk innen? – kérdezte végül.

Nem volt benne nyomás.

Csak egy lehetőség.

Ana egy pillanatig nézte.

Nem azt mérlegelte, hogy kellene-e.

Hanem azt, hogy mikor döntötte el már korábban.

– Igen.

A város éjszaka csendesebb volt.

A nyár maradék melege még ott ült a levegőben.

Egymás mellett sétáltak.

Nem fogták meg egymás kezét.

Mégis közel voltak.

Időnként a válluk összeért.

Nem véletlenül.

– Mindig ilyen spontán vagy? – kérdezte a férfi.

Ana elmosolyodott.

– Nem.

– Akkor most miért?

Hallgatta a lépteik ritmusát.

A távoli zajokat.

A saját szívverését.

– Mert most nem akarok gondolkodni.

A férfi ránézett.

Nem kérdezett vissza.

– Jó döntés.

A lakásban félhomály fogadta őket.

A nappali egyik sarkában könyvek hevertek egymásra rakva.

Az asztalon egy nyitva hagyott fotóalbum feküdt.

A kanapé támláján egy pulóver.

A falakon képek.

Nem dísznek.

Emlékeknek.

Ana közelebb lépett az egyikhez.

Egy nő volt rajta.

Természetes fényben.

Elkapott pillanatban.

Nem pózolt.

És éppen ettől volt szép.

– Te csináltad? – kérdezte.

– Igen.

– Jók.

A férfi vállat vont.

– Szeretem elkapni, amikor valaki nem figyel.

Ana felé fordult.

– És engem mikor néztél így?

A férfi elmosolyodott.

– Már a koncerten.

A válasz egyszerű volt.

És ettől lett igaz.

A beszélgetés lassan elhalkult.

A mondatok egyre ritkábbak lettek.

És valamikor közben a távolság is eltűnt.

Ana érezte, ahogy a férfi keze finoman a derekára csúszik.

Nem sietett.

Nem követelt.

Kérdezett.

Ő pedig nem húzódott el.

Amikor megcsókolta, nem volt benne bizonytalanság.

És múlt sem.

Nem volt „mi volt előtte”.

Nem volt „mi lesz utána”.

Csak az a pillanat.

Az, amit mindketten kerestek.

Talán anélkül, hogy tudták volna.

Később Ana a férfi mellkasára hajtotta a fejét.

Hallgatta a szívverését.

Nyugodt volt.

Biztos.

A férfi közelebb húzta.

Nem szóltak.

Nem kellett.

Valamikor az éjszaka közepén Ana félálomban meghallotta, hogy Nolan megmozdul mellette.

A férfi a telefonjáért nyúlt.

– Korán kelsz? – kérdezte álmosan.

– Muszáj.

Mosolygott.

– Valaki hatkor fociedzésre akar menni.

Ana félig lehunyt szemmel elmosolyodott.

– Sok sikert hozzá.

– Neked is… akármihez.

Nem kérdeztek többet.

Nem ígértek semmit.

És mire Ana újra elaludt, már csak egyetlen gondolat maradt benne.

Milyen régen nem érezte magát ennyire… könnyűnek.

2. Nolan - utóhatás

Nolan nem szokott sokáig gondolkodni a nőkről.

Ez volt az egyik saját szabálya. Nem kimondott, nem leírt, egyszerűen csak működött. Egy este, egy élmény, egy emlék – és ennyi. Nem maradt utána semmi, amihez vissza kellett volna térni.

Egyszerű volt.

Most mégis ott állt a konyhában, és egy idegen kézírást nézett.

A reggeli fény ferdén esett be az ablakon, végigcsúszott a pulton, és megakadt a kis papírdarabon.

„Köszönöm az estét. Ritka az ilyen.”

Nolan elhúzta a száját.

– Az – mormolta.

Az ujjai között forgatta a cetlit, mintha attól még előkerülhetne valami. Egy név. Egy telefonszám. Egy apró jel, ami kapaszkodót ad.

De nem volt rajta semmi.

Csak ez a két mondat.

Letette az asztalra, és hátrébb lépett.

A lakás ugyanaz volt, mint bármelyik másik reggelen. A kanapé, a félig nyitva hagyott könyv, a falon a képek.

Csak ő nem volt ugyanaz.

Valami alig észrevehetően elmozdult benne.

A zuhany alatt próbálta elengedni az egészet.

A víz egyenletesen verte a vállát, a megszokott csend általában segített rendet rakni a fejében.

Most nem.

Behunyta a szemét, és akaratlanul is részletek bukkantak fel.

Nem az egész este.

Csak apróságok.

A nő nevetése.

Az, hogy nem akarta mindenáron kitölteni a csendet.

Ahogy ránézett.

Nem volt benne számítás. Nem volt benne türelmetlenség vagy elvárás.

És talán éppen ez zavarta a legjobban.

Nem volt mit irányítani.

– Na, mesélj!

Daniel már a második sörénél tartott, mire Nolan megérkezett. A bárban meccs ment a tévén, a kommentátor hangja időnként kiemelkedett a háttérzajból.

– Miről? – kérdezte Nolan.

– Tegnap este. Láttalak eltűnni.

– Semmi különös.

Daniel felnevetett.

– A „semmi különös” nálad általában azt jelenti, hogy volt valaki.

– Volt.

– És?

Nolan belekortyolt az italába.

– Más volt.

– Miben?

Erre nem volt kész válasza.

Ez bosszantotta.

– Nem tudom – mondta végül. – Nem akart semmit.

Daniel elvigyorodott.

– Ez most komoly? Ez a bajod?

– Nem baj.

– Akkor mi?

Nolan hátradőlt.

– Nem hagyta meg a számát.

Daniel egy pillanatig pislogott, aztán felnevetett.

– Várj… ő nem?

– Nem.

– Semmi?

– Csak egy cetli.

– Na, ez tényleg új.

Nolan bólintott.

Az volt.

És valamiért nem tudta csak úgy elengedni.

Később a bár megtelt. A beszélgetések hangosabbak lettek, a nevetések élesebbek.