Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A Tanítónőképző Intézet

A telegrafistánék

Az utolsó levél

Canituccia

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Matilde Serao

LEÁNYOK
AZ UTOLSÓ LEVÉL

fordította:
Tóth Béla,
Radó Antal

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-908-0 EPUB
ISBN 978-963-559-909-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Scuola Normale Femminile, Piccole Anime

első kiadás: 1883, 1886.
az elektronikus változat az 1890. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító ismeretlen művész akvarellje
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A Tanítónőképző Intézet

I.

Nyolc órát harangoztak. A hosszú, keskeny, sötét folyosón gyülekezni kezdtek a növendékek. A bejárók a lépcső felől jöttek, a vasrácsos ajtón, melyből egy kis világosság szivárgott ebbe a nedves zugba; a bentlakók, párosával, a konviktusba nyíló ajtó mögül tünedeztek elő. Csakhamar két roppant hosszú sor képződött a folyosón: balkézt, a puszta fal mentén, a bejárók; jobbra pedig, a három osztály és az igazgatóság ajtaja előtt, a bentlakók.

— Rajta, kisasszonyok! - kiáltott De Donato. Egy huszonnyolc éves vén leány, akinek énekesnőnek kellett volna lennie, de elveszítette a hangját.

Már harmadszor kiáltotta, de senki sem hallatott rá. A bejárók fecsegtek egymás között. Még fejükön volt a kalap és ki sem gombolták felöltőket. Ott álltak, a sár ellen felhúzott ruhában, csatakos cipőben, hónuk alatt a könyvek, a rajzeszközös skatulyák, a gyakorlatos füzetek és a reggelit rejtő papiros-csomagok. Magukkal hozták ez esős reggel minden csúf nyirkosságát. A fehér galléros, fekete főkötős bentlakók sokkal csöndesebbek voltak jó száraz szürke ruhájukban; de a fekete szemű, piros ajkú kedves Carmela Fiorillonak, mint rendesen, most is folyt az orra vére; Alessandrina Fraccacreta, a rút szentimentális leány, szemgyulladásban szenvedi, és iszonytató csúnya volt, hiába öntözte magát tele illatszerrel, és hiába fésülködött ki olyan kacérra, amiért különben mindig meg szokták büntetni; Ginevra Barracco egyre fújta az orrát, mert akarva, nem akarva folyton sirt; Giovanna Abbamonténak kelés volt a balkezén, miután a jobbról elmúlt. Valamennyi bentlakó betegesnek, halványnak látszott, mint az olyan leányok, akik nedves helyen laknak, rosszul táplálkoznak és égő gáz mellett alusznak. Énekelni? Sem a bejáróknak, sem a bentlakóknak nem volt kedvük énekelni ezen a reggelen; a bejárók már elfáradtak a hosszú útban és összeáztak, az esőiében gázolva; a bentlakók pedig dideregtek a régi jezsuita-klastromban, melynek düledező falaiból szivárgott a víz.

— Rajta, kisasszonyok! - kiáltott ismét De Donato és tapsolt; aztán megadta az első hangot Vagy ötven növendék halkan, egykedvűen kezdte rá a reggeli ének első versszakát:

Van atyáin az örök égben,
Ki életet adott nékem;
És ő egy szent fia vére
Méltatott az üdvösségre.

Lassú, egyszerű, kezdetleges ének volt ez, mint az ábécés gyerekek első silabizálása; a leányok nem erőltették meg hangjukat, mintha álmukban énekelnének, s úgy ejtették ki a szókat, mintha egy kukkot sem értenének belőle. A többi száz növendék meg ki se tátotta a száját; de nagy néma jelenet folyt le a bejárók és a bentlakók sorai között: jelentős pillantások, mosolygások és jelek váltása. A kemény igazgatói rendelet ugyanis erősen megtiltotta, hogy a bejárók és a bentlakók ne érintkezzenek egymással; amiből természetesen épp az következett, hogy ez a tilos barátság annál jobban burjánzóit, persze nagy óvatosan és suttyomban. A bejárók és a bentlakók között rajongással határos szövetségesek támadtak és egymást érték az apró szolgálatok: levelek postára csempészése s a válaszok elhozatala, regénykölcsönzések, ajándékba hozott szeplőmulasztó szappanok és a többi. Ez a tilalom volt az oka, hogy ez a sok fiatal fej szüntelen az elöljárók kijátszásán? töprenkedett. Énekelni? Most, mikor itt állnak és ezer szállal fűzi őket egymáshoz a szeretet és gyűlölség, a vonzódás és az idegenkedés, a türelmetlenség és az idegesség! Az álmos, unatkozó énekesek meg csak folytatták:

Van anyáin itt e világon,
Ö legnagyobb boldogságom;
Mindig velem: közel, távol,
Gondoskodik, őriz, ápol.

Amelia Bozzo, egy karcsú, zöld szemű, barna első éves bentlakó, igazi szerelmes pillantást vetett Caterina Borrelli, egy harmadéves bejáró felé, akinek vastag pisze orra volt és közellátóknak való szemüveget viselt, ami valami félig gúnyos, félig fitymáló kifejezést adott arcának; Caterina Borrelli pedig kezében egy hervadt rózsát tartott, melyet három nap előtt kapott Amelia Bozzotól. Gabriella Defeo, harmadéves szőke bentlakó, negédesen fordított hátat Carolina Mazza harmadéves bejárónak, akivel tegnap összezsörtölődött; és Carolina Mazza jegyzőkönyvét forgatta, hogy ne legyen kénytelen oda nézni. Nem énekelt Artemisia Jaquinangelo, a férfias arcú, rövidre nyírott hajú és sovány fiúéhoz hasonló termetű leány sem, mert Giudetta Pezza, az első éves bejáró, nem szerette őt többé. Giuditta Pezza Maria Donnarumma felé mosolygott, de hiába; Maria Donnarumma azon töprengett, hogy Annina Casale hozott-e neki levelet a postáról. Maria Valente messziről egy névjegyet mutatott barátnőjének, Gaetanina Belezzának, akit mindenki bulellácska néven ismert, mivel kicsiny és gömbölyű volt Majd kézről kézre járt egy illatszeres üveg, amelyet Clotilde Marasca vett Alessandrina Fraccacretának, a szentimentális csúf kacérnak.

Az ötven lusta, unatkozó leány meg, semmire se gondolva, tovább énekelt; de most már erősebben, mert a hang mechanikai módon egyre élesedve tört ki belőlük:

Szép hazámért dobog szívem,
Védni fogom mindig híven,
Ha ellenség tör reája,
Vele lészen hű leánya.

A többiek hallgattak. A bejárókat ette a méreg, hogy ilyen unalmas nótát, ilyen ostoba verseket kell fújniuk e sötét folyosóban, zongorakíséret nélkül, összeázva, lucskos cipőben, a könyvek és holmik hurcolásától fáradtan s alig melegedve föl egy kicsit a tegnap főtt langyos kávétól; s főképp mikor hét iskolai óra vár reájuk. Legkevesebb kedve volt az énekléshez a harmadéveseknek, akiknek tömérdek sokféle dolgot kellett tanulniuk és örökös rettegés közt éltek. Giuseppina Nobilone volt a legboldogtalanabb valamennyi között, mert nem értett semmihez, se fizikához, se geometriához, se aritmetikához, se földrajzhoz; az olasz nyelvből mindig megbuktatták, hiába könyörgött, sírt és hiába folyamodott ajánlatokhoz. Giulia De Sanctis roppant fáradsággal bemagolt minden leckét; s ha aztán egyszer belesült, az egész osztály kacagott rajta. Cleofe Santaniello értelmes és szorgalmas volt; de mikor felelnie kellett, oly remegés fogta el, hogy a professzorok ostoba és renyhe tanulónak tartották. Emília Scoppa nem bírta megtanulni, hogy a hal egy ellel, a hall pedig kettővel íródik. Maria Caressa jól tudta a történetet, de a földrajzhoz nem is konyított. Checchina Vetromile pedig oly ernyedetlen szorgalmú és tehetséges növendék volt, hogy a professzorok mindig csak őt hívták ki felelni; ami szörnyen fárasztotta szegényt és növelte gondjait. Mily furcsa gondolat, énekeltetni a leányokat, akiknek tizenkét tárgyból kell vizsgálatot tenniük, s akikre számvetés, olasz nyelv és grammatika, természettudomány, természethistória, földrajz, történet, sík és tömör geometria, erkölcs- és vallástudomány, pedagógia, rajz, francia nyelv, szépírás és női kézimunka nehezedik? Az az ötven, aki nem törődött semmivel és fittyet hányt a vizsgálatnak, még jobban elbutulva ettől az egyhangú énektől, most már torkuk szakadtából harsogott, míg De Donato, ki tapssal ütötte a taktust, szörnyen komolyan fogta föl karnagyi tisztét:

E három láng ég szívemben,
Hű keresztény szent hitemben,
Hű gyermeke jó anyámnak,
Hű leánya szép hazámnak!

Ezzel véget ért volna a reggeli ének; csakhogy ezt a gyönyörű utolsó versszakot kétszer el kellett ismételni, a szopranistáknak és az altistáknak külön-külön. Mikor a szopranisták énekeltek, az éles hang magával ragadt és megszólalásra bírt még egynéhány eddig néma leányt, úgyhogy, mintha egy kis vidámság röppent volna végig ezen a szűk, hosszú, sötét folyosón. A legszomorúbbak azonban most sem nyitották föl a szájukat és csüggedten álltak ott, szívükben titkos bánatukkal, amelyet nem mertek senkinek elpanaszolni.

Giulia Pessenda anyjára, a szegény piemonti özvegyre gondolt, aki napi két frankért betegápolóskodott; és a leány még mindig pirult, amiért kénytelen volt bemutatni szegénységi bizonyítványát, hogy ingyen kapjon könyveket az iskolától. Soha Seapolatiello húga vőlegényéért epedt néma szerelemben. Giuseppina Mercanti kénytelen volt egy födél alatt élni apja szeretőjével, sógorasszonya mellett, ki folyvást szarvakat rakott férjének; a romlottság e levegőjében oda lett a tizenhat éves leány lelkének minden üdesége. A tizennyolc éves Lidia Santaniello tudta, hogy tüdővészes, és csak azt kérte az istentől, hogy még öt-hat évig, élhessen, dolgozni, segíteni családját, és fölnevelni kis öccsét. Ezek bizony nem tudtak énekelni. De volt közöttük egy, aki szántszándékkal nem énekelt soha: Giustina Marangio, a fakóképű tizennyolc éves vén asszony, akinek olyanforma feje volt, mint egy viperának. Ez a leány mindig tudta a leckét, de sohasem magyarázta volna meg senkinek; sohasem adott kölcsön könyvet és jegyzetet; kacagott, mikor társnőit összeszidták; professzorai imádták őt, de barátnője nem volt, és ő képezte az osztályban a perfídiát, a rengeteg nagy fiatal rosszaságot, melyhez nem férkőzhetik sem a jóságnak, sem a vidámságnak egy sugara.

*

Az ének után nagy mozgalom keletkezett, olyan, mint mikor a katonák sorakoznak. Nyolcvanöt leány, az első évesek, bevonultak a könyvtárba, ebbe a tölgyfával burkolt nagy terembe, ahol az üres könyvespolcok feketén, porosán húzódtak végig a falak mentén. A negyvenkét másodéves bement osztályába, mely, egy fehérre meszelt, hideg és két földabrosszal ékesített tágas szoba volt A harmadévesek, szám szerint harmincegyen, nagy búsan foglalták el helyüket a számukra rendelt, nyirkos, alacsony szobában. Minden ajtóból lárma hallatszott, mert a professzorok még nem érkeztek meg. De a hosszú folyosó már üres volt és a kőpadlón látszottak a sáros tócsák, melyeket a leányok cipői hagytak ott. Ezeket a tócsákat egy leány nézte, a lépcső ajtajához támaszkodva. Mivel háttal ült a világosságnak, nem lehetett megkülönböztetni az arcát, csak az látszott, hogy középtermetű, sovány és feketébe van öltözve. Ott volt már akkor is, mikor a leányok énekelni kezdtek. Moccanni sem mert, úgy hallgatta és nem mozdult még akkor sem, mikor a növendékek osztályonkint csoportosulva eltűntek az ajtók mögött. Most csörtetés hallatszott. Rosa, az iskolaszolgáné jött, egy rengeteg nagy lábú, izmos karú, nagy darab fehércseléd, aki asszonynak öltözött csendőrnek látszott. Durva söprűvel takarította végig a sáros folyosót, és zsémbes jó asszony létére egyre dörmögött magában. Mikor az ajtóhoz ért, meglátta a kis fekete alakot.

— Mit akar itt? förmedt rá.

— Az igazgató urat keresem - válaszolt a leány félénken.

— Nincs itt.

— De majd eljön? Szabad megvárnom? - Ezt oly szelíden kérdezte, hogy Rosa elérzékenyedett.

— Mindjárt jön, csak várja meg.

Azzal tovább söprött nagy zajosan. A kis fekete alak most már annyira fölbátorodott, hogy el mert menni a harmadik osztályig, és bepillantott a nyitott ajtón. A növendékek közül senki sem ült a padokban; bejárók és bentlakók egy csoportba keveredve fecsegtek, lármáztak; a vigyázónő hiába csitította őket a katedráról. A vigyázónő fehérbőrű, kövér, jó, de meglehetős korlátolt eszű leányzó volt, akit méltóságara csakis példás magaviseleté miatt emeltek; sohasem haragudott meg, nem volt bátorsága fölmérgesedni és a kövérek flegmája mindig megőrizte őt csendes nyugalmában.

— De az Istenre kérem önöket, kisasszonyok, hallgassanak!

— Önök? - sipított Borrelli, megigazítván orrán a pápaszemet. Hova jutunk? A vigyázóné irodalmi nyelven beszél!

— Radente, az olasz nyelv professzora kedvéért teszi! - kiáltott Artemisia Jaquinangelo, végigborzolva haját a kezével, mint egy férfi.

— Radente nem jön, Radente nem jön! ujjongott tapsolva a kis szőke Defeo.

— Csak most van nyolc óra, egy teljes negyedórával előbb harangoztak; — szólt halkan Costanza Scalera.

Azzal kivette az óráját. Costanza Scalera bentlakó volt, s ezért az egész osztályban váratlan órájáért előkelő hölgynek tekintették. Igazán előkelő külsővel dicsekedett: barna, göndör haj, két nagy zöld szem, mindig könnyedén mosolygó alak és úri testtartás; de mégis csak az a minden percben elővett kis aranyórácska szerezte meg neki a tekintélyt. Némelyek ugyan azt merték suttogni, hogy Costanza Scalera egy harisnyafoltozónő testvére, de ez nyílt rágalomnak tetszett, tekintettel az arisztokrata arany órára.

A kis fekete alak ezalatt lassan elért a folyosó végére; a sarokban egy kék mázú ónedény állt: a vízvezeték rosszul elzárt csapjából olykor egy, könnycsepphez hasonló vízcsepp hullott alá. A csapról láncon ólomszilke függött. A leány látva, hogy maga van, föl merte nyitni a szilkét, aztán ivott. De a csőben soká állott víz meleg volt és az ólomíz is érzett rajta. A leány lehajtotta fejét és elbocsátotta a szilkét. Aztán visszaindult a lépcső felé, félénk pillantást vetve a harmadik osztályba, ahova nem léphet, míg az igazgató nem jön. Egynéhány leány most mar leült; Giuseppina Nobilone rettegett, hogy mind a négy professzor ki találja őt hívni, és bámészkodó pillantással meredt könyveire. De Sanctis kezében forgatva ócska fekete kötött kesztyűjét, a falra függesztett szemmel Passavanti egy fejezetét ismételgette magában. Emilia Scoppa már vagy tizedszer olvasta végig olasz gyakorlatát, kétségbeesetten vadászva a helyesírási hibákra, amelyeket professzorai mindig megtalálnak, de ő soha.