MICHELLE MIN STERLING

A nulladik számú tábor

FORDÍTOTTA
NESET ADRIENN

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Michelle Min Sterling: Camp Zero

Copyright © Michelle Sterling, 2023

© Athenaeum Kiadó, 2023

Hungarian translation © Neset Adrienn, 2023

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 363 6

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Aradi Bence

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

TARTALOM

ELSŐ FEJEZET – Rose

MÁSODIK FEJEZET – Grant

A Fehér Alice

A-nak & A-nak

ELSŐ FEJEZET

Rose

A bimbók az év legrövidebb napján kapják meg a nevüket. Összesen hat nő. Valamennyien idegenek egymásnak. Egy üres parkolóban állnak a felvételre várva. A hó tisztára mosta a tájat, és takaróként borítja be a lelakott bevásárlóközpont tetejét, ami az egyik megmaradt épület a jeges országút mellett.

A sorban utolsó bimbó elgyönyörködik a fagyban. Északon sokkal hidegebb van, mint várta, és jóval finomabb a hó. Leveszi a kesztyűjét, és figyeli, amint egy hópehely semmivé olvad a tenyerén. Még nem látott havat, a hópelyhek felfrissítik a bőrét, mint amikor hideg vizes borogatás hűsíti a lázas homlokot.

Amikor a bevásárlóközpont bejáratához ér, bemutatkozik az új madám: Judith a neve. Egyáltalán nem olyan, mint az előző madám volt, aki lenvászon kaftánt és nyersbőr szandált viselt. Judithon szőrmével bélelt kabát, fekete sínadrág és acélbetétes bakancs van, mintha csak azért alkalmazták volna, hogy lebontsa a romos bevásárlóközpontot.

A nő egy írótáblát böngész.

– Rose lesz a neved.

– Rose – ismétli meg. Émelyítő, szentimentális név. Mintha egy nagymama neve lenne, aki almás pitét tart a fagyasztóban. Arra számított, hogy olyan álnevet kap, mint a többi „ázsiai lány” a Hurokban, ahol korábban dolgozott: Jade, Mei vagy Lotus. Nem számított, hogy a nevek közhelyesek, vagy hogy ő a koreaiakhoz képest igencsak fehér. Odahaza, Lebegővárosban az etnikum egyfajta készen kapott bélyeg volt.

Judith halkabban folytatja:

– Azt szerettem volna, ha ti választotok magatoknak nevet. De Meyer szereti a maga módján intézni a dolgokat.

– Meyer lesz a kliensem? – kérdi Rose, és megpróbál nyugodt hangot megütni.

– Nem akarja, hogy ezt a szót használjuk, Rose. Gondolj rá úgy, mint a munkatársadra. – Judith kinyitja a bevásárlóközpont bejárati ajtaját, Rose követi. – Isten hozott a Millennium Bevásárlóközpontban!

A bimbók körleteit a bevásárlóközpont hátsó részében, egy már régen kifosztott áruházban alakították ki. A fém ruhafogasokat halmokba dobálták, a sminkrészlegen foltosak a tükrök. Rose mesterséges gardéniaillatot érez, amikor bőröndjét húzva elhalad az illatszeres polcok előtt, ahol egy reklámfotón a modell ragyogó arcát egy borostás férfiéhoz simítja. Az anyja sohasem használt parfümöt, Rose-nak is megtiltotta. Azt akarta, hogy a saját illatukat érezzék, amely olyan volt, mint a félsziget sós levegője.

– Mikor zárt be a bevásárlóközpont? – kérdezi Rose.

– Tizenöt évvel ezelőtt – feleli Judith. – Ez volt az első hely, amit becsuktak, amikor a fúrótoronyban leállt a munka.

Judith a valamikori bútorosztályra vezeti Rose-t, ahol a bimbók szobáit egy visszhangos folyosó mentén furnérlemezekből húzták fel. Az ajtókat keretbe vonja a kiszűrődő fény. Rose hallja, hogy a bent levők éppen kicsomagolnak.

Judith kinyitja Rose ajtaját, és a lány egyetlen bőröndjét feldobja a baldachinos ágyra. A padlón medvebőr, a mennyezetre rozoga műanyag csillárt csavaroztak. A fal mellett egy fésülködőasztal áll, előtte kicsi, kárpitozott szék. A helyiség poshadt műbőrszagtól bűzlik.

Korábbi kliense, Damien, aki ezt a munkát szerezte, figyelmeztette, hogy a tábor berendezése egyszerű, azt azonban nem említette, hogy egy omladozó bevásárlóközpontban kell majd laknia. De már nem tépheti le a fejét emiatt. Amíg nem végzi el a munkát, nem is beszélhet vele. Senkije sincs a táborban, csak a kapcsolattartó, aki Damien ígérete szerint a megfelelő pillanatban érintkezésbe lép majd vele. Rose eltűnődik azon, vajon Judith lehet-e a kapcsolattartó, de aztán arra jut, az írótáblás nő túlságosan egyenes ahhoz, hogy egy ilyen szintű összeesküvés részese legyen.

– A vizet langyosra melegítjük – szól Judith, és megmutatja Rose-nak a „fertőtlenítési rendet”, amit a hálószoba ajtajára ragasztottak. Elmagyarázza, hogy a bimbók közösen használják a bevásárlóközpont mosdóját, ahol egy mosdókagyló csaptelepéhez rögzített tusolófej szolgál zuhanyzóként. – Olajat használunk, muszáj spórolni az energiával, hogy megmaradjon a készlet.

– Itt nem illegális olajat használni? – kérdezi Rose meglepetten. Lebegővárosban az olajhasználatot olyan erkölcsi felháborodás sújtja, akár a gyilkosságot.

– A táborban semmi sem törvénytelen – feleli Judith. – Ezért élünk a hálózaton kívül. Olyan szerencsénk van, hogy a szabályainkat mi magunk hozzuk.

Rose-nak az jut eszébe, vajon az itteni szabályok hasonlítanak-e Lebegőváros törvényeihez: azoknak hoznak-e hasznot, akik megalkották őket. Ha így van, akkor Judith valószínűleg nem tartozik a törvényalkotók közé. Középvezetőnek saccolja, helyi embernek, akit a bimbók felügyeletére vettek fel, és akinek a munkaköre nem több, mint a szobák berendezése. Gyakorlatilag viszont Judith a főnöke, így kénytelen lesz magára ölteni egy elcsigázott eszkort fásult közönyét, nehogy a madám gyanakodni kezdjen. Lehet, hogy Judith csak a bimbókért felelős a táborban, valamiféle hatalma azonban mégiscsak van, és ez több, mint amit Rose mondhat el magáról.

Judith azt mondja Rose-nak, pakolja ki a bőröndje tartalmát az ágytakaróra. Rose kihajigálja a holmiját: két kombinét, egy testhez simuló koktélruhát, egy fekete selyemruhát, selyemköntöst, pizsamát, gyapjúpulóvert, két nadrágot, néhány blúzt, zoknit, fehérneműt, nejlonharisnyát, fényes, tűsarkú cipőt, marhabőr csizmát, hajgumikat, kozmetikumokat. Judith szó nélkül átvizsgál minden egyes darabot.

– Mit keresel? – kérdezi Rose.

– Éles eszközöket. És drogokat. – Judith felkapcsolja az éjjeliszekrényen álló, fekete csipkebúrás lámpát, ami néhány könyvet világít meg. – Mi itt tiszták vagyunk. Csak az alkohol és a cigaretta megengedett.

Végigsimít Rose ruháinak szegélyén, beletúr a neszesszerébe, kinyitja a rúzst és a púderesdobozt. Rose a legszívesebben elvenné tőle a ruháit. Ehelyett felkapja az éjjeliszekrényen fekvő könyvek egyikét, egy keménykötésű irományt, Romokon építkezni a címe, a borító fülén egy fiatal, szakállas, komoly férfi képe látható. A férfi könyékig tűrte az ingujját, és egy modernista stílusú ház mellett áll a kiszáradt sivatagban.

– „Nélkülözhetetlen kézikönyv arról, hogyan találjunk minden rosszban valami jót, még a pusztítás közepette is” – olvassa fel a hátsó borító szövegét Rose. – Jó könyv?

– Ó, szeretsz olvasni? – Judith meglepettnek tűnik. – Akkor majd kideríted. Ez Meyer első könyve, rögtön azután jelent meg, hogy lediplomázott az építészmérnöki karon. Minden írása itt van – mondja, és egy másik kötethez ér, amelynek Utópia az antropocén korszakban a címe. – Szereti, ha művelhet bennünket.

Rose egy pillanatra megfeledkezik a penészszagáról, meg arról, hogy a mennyezet egyik eleme meghajlott, és még arról is, hogy az új madám azt feltételezte róla, tanulatlan. Meyer könyvei azért vannak itt, hogy elolvassa őket. Apró, de fontos győzelem. Ha elolvassa, mit gondol és mit érez Meyer, egy lépéssel közelebb jut majd, hogy elnyerje a bizalmát is. Ezen múlik minden, amit Damien megígért.

– Ez a szoba nagyon… – keresgéli a megfelelő szavakat – lakályos.

Judith a lányra néz, és elneveti magát.

– Ez butaság, te is tudod. Úgy bűzlik, mint egy dög. De azzal kell beérnünk, ami van. Megmutatom a konyhát.

Judith a sötét folyosón egy festék- és ipariragasztó-szagú helyiségbe vezeti Rose-t. A konyha egyáltalán nem hasonlít a Hurokban megszokott, elegáns étkezőkhöz, ahol a klienseivel vacsorázott. Ez itt olyan, mint egy áruház alkalmazottainak a teakonyhája, mikrohullámú sütővel, elektromos, dupla főzőlappal, és egy halkan zümmögő hűtőszekrénnyel a sarokban. A helyiség másik sarkában egymásba rakott kerti székek mellett fehér, műanyag asztal áll, az a fajta, ami általában az udvarokon penészedik.

Lehet, hogy a tábori konyhához nem tartozik borospince, de legalább éri természetes fény. Rose az üvegfalhoz lép, és a fákon csendesen megtelepedő havat nézi. Ez a kilátás lesz a menedék.

– Olyan tiszta a hó, hogy akár kiskanállal is ehetsz belőle
– szól Judith.

Rose le van nyűgözve. Még Lebegővárosban is szűrik a vizet. Vagy ózonozzák? Nem emlékszik pontosan. Megérinti a bőrt a füle mögött, hogy megnézze, vajon melyik dologról van szó, de Judith egy mozdulattal félbeszakítja, és int, hogy üljön le.

– Felolvasok egy rövid nyilatkozatot. Ha egyetértesz, szükségem lesz a szóbeli engedélyedre – mondja.

Rose az asztalhoz ül és bólint.

– Akit Rose-ként ismerünk: beleegyezel, hogy három hónap időtartamra eltávolítsuk belőled a Vibrát? – Judith a digitális karórájára pillant. – 2029. december 21., 13:12-es kezdéssel.

Rose tudja, hogy nincs más választása.

– Igen.

– Idehajolnál? – Judith kicipzároz egy bőrtáskát, és gumikesztyűt húz a kezére.

Rose a válla mögé fésüli a haját.

– Fájni fog?

– Csak annyira, mint amikor beléd került. – Judith egy gumigyűrűvel összefogja Rose haját, és addig nyomkodja a bőrét a bal füle mögött, amíg rá nem bukkan az árulkodó púpra. – Az elsők között voltál, akikbe beültették, igaz?

– Honnan tudod?

– A Vibrád első generációs, sokkal könnyebb megtálalni.

Rose ötéves volt, amikor megkapta a Vibrát. Mielőtt szokássá vált volna, hogy a gyerekekbe már születéskor beültetik, az óvoda első napja előtt kapták meg. Egy gyerek – egy Vibra! Egy ovis védőnő beszkennelte Rose szemét és ujjlenyomatát, majd egy fényképezőgéppel rögzítette arcának adatait. Aztán megkérte, hogy integessen a mosolygós arcú, de nyugtalanítóan merev pillantású belövőrobotnak. A robot visszaintegetett, három pici szúrást ejtett Rose feje búbján, és elektródakábeleket vezetett át az agya szinapszisain. Amikor a két milliméteres vágást megejtette a bal füle mögött, Rose egy kis nyomást érzett. Egyetlen könnycsepp gurult le az arcán, amikor a robot a szivárványszínekben csillogó chipet beillesztette a vágatba.

Judith ismét megnyomja a bőrét, ezúttal erősebben.

– Meg is van! – Tollal megjelöli a helyet. – Számolj háromig! Egy kis csípést fogsz érezni!

Rose lehunyja a szemét, miközben Judith leveszi a kupakot a fémpumpáról, amit aztán erősen odaszorít a fejéhez. Szívó hang, erősödő nyomás, majd egy határozott pukkanás.

– Ennyi volt, Rose. – Judith egy tűfogó segítségével kémcsőbe pottyantja a Vibrát.

– Megnézhetem? – kérdezi Rose, miután Judith bedugaszolja a kémcsövet.

Judith megvonja a vállát, és odaadja a kémcsövet.

– A tiéd.

Rose még sohasem látta a Vibrát, bár húsz évig a testében volt. Az övé vaskosabb, mint azok, amiket mostanában ültetnek be. Körülbelül akkora, mint a kisujja körme, és majdnem átlátszó, de amikor forgatni kezdi a kémcsövet, a Vibra a biolumineszcencia minden színében felragyog: korallpiros, zöld és topázkék.

– Máshogy érzed magad? – kérdezi Judith.

Rose a helyiség bal felső sarkába pillant. Pislog. Egyszer. Kétszer. Semmi. Nem tölt be a hírfolyam. Gondolj valami halott dologra! Nem, a halottnál is halottabb dologra. Valami kihalt dologra.

Az utolsó történet, amit Rose a Vibrán látott, arról szólt, hogy Sámson, a bronxi állatkert tigrise hőgutát kapott, és megdöglött. Mivel ő volt az utolsó földi tigrisek egyike, egy ilyen cím elvileg remek hírértékkel bírt, és feldobott sok más anyagot: a fogságban élő tigrisekről szóló Wikipédia-szócikket, régi videófelvételt porban forgolódó kistigrisekről, egy biológus előadását a globális felmelegedés nagymacskatartást érintő hatásáról, tigriscsíkos ruhákat, medvecukor-csíkos narancsjégkrémet, plüsstigrist, tigrisjelmezes embereket. Rose összpontosít, és újra arra gondol: tigris. A hírfolyam nem ugrik fel.

Azonban beugrik az a tigris, amit egyszer Bostonban, a Franklin-parki állatkertben látott, amikor az állatkert még nyitva volt, és a tigris is élt. Az anyja vitte el, így ünnepelték a hatodik születésnapját, és ama ritka alkalmak egyike volt, amikor elhagyták a félszigetet. Az emlékkép megkopott, de ha lehunyja a szemét, tisztán látja: az anyja elképzelhetetlenül fiatalon, egy perzselően forró fémpadon ülve méregdrága fagylaltot eszik. Odaadja a fagylaltot Rose-nak, és egy szalvétát tart a kislány álla alá. Amikor a tölcsér is elfogy, felkapja Rose-t, hogy megnézhesse a rácsok mögött élő állatot, a kettejük között bimbózó boldogság anyanyelven virágzik ki.

– Horangi – mondja az anyja, és a tigrisre mutat.

Rose egy pillanatig az anyja karjában kalimpál, és úgy igyekszik felhívni magára a buján csíkozott állat figyelmét, hogy megismétli a koreai szót. A második szótagon azonban megbicsaklik a hangja, mire zavarában elvörösödik. A tigrist nem érdekli a rossz kiejtés. Nyugodtan fekszik, mintha borostyánba öntötték volna, és csak akkor pislog, amikor légy telepszik a szeme sarkába.

Poros emlék a földön túlról. Damien figyelmeztette, hogy a Vibra nélkül az emlékek váratlanul is előtörhetnek, de arra nem számított, hogy ilyen közelinek tűnnek majd megint. Lehunyja a szemét, az anyja még itt van, és ezt a nevetését Rose már teljesen elfelejtette.

– Nem férek hozzá a hírfolyamhoz – mondja, és visszaadja a Vibrát.

Judith a kémcsövet egy fadobozba teszi.

– Majd megszokod. Meyer azt akarja, hogy a bimbók tiszták legyenek, ne rontsa meg őket a technika.

Rose ösztönösen a fülé mögé kapja a kezét. Semmi sincs ott, csak a kék tintapötty.

*

A tábor első reggelén a bimbók összegyűlnek a konyhában. Valamennyien tűsarkú cipőt és csillámpúdert viselnek, az arcuk és a szájuk ragyog a fluoreszkáló fényben. Odakint még mindig koromsötét van. Előkelően helyet foglalnak a műanyag asztalnál, de mivel már nincs Vibra, ami lekötné a figyelmüket, kopognak az asztalon, vagy a karkötőiket, vékony aranyláncaikat babrálják. Megszokásból a helyiség sarkai felé kapják a tekintetüket, de nincs hírfolyam, ami lefoglalná őket. Így aztán egymást nézik.

Judith elmondja, hogy ők az első bimbók a táborban, és hogy legyenek büszkék, amiért kiválasztották őket.

– Sok lányt vettünk számításba – magyarázza, miközben névjegyet tűz a mellükre. – De csak hatot választottunk ki.

Gyorsan megtanulják az új nevüket: Iris, Jasmine, Violet, Fleur, Rose és Willow. Szép nevek. Bálkirálynők nevei. Rose minden egyes bimbót megjegyez magának, miközben bemutatkoznak.

Az Iris nevű lánynak parfümös fügeillata van. A hangja mély és izzó, és amikor egyenként rámosolyog a bimbókra, a szeme körül egy pillanatra elmélyülnek a ráncok. Vörös haját szoros kontyba fogta, és nagy masnis, fehér selyemblúzt visel. A Hurokban, Avalon klubjában az Irishez hasonló, érett eszkortokat arra utasították, hogy mélyedjenek el a szentháromságban – politika, utazás, golf –, mert bizonyos családból való, idősebb kliensek a vacsora mellett erről szeretnek beszélgetni, mielőtt visszavonulnak a lakosztályukba egy gyengéd csiklandozásra vagy korbácsolásra.

Jasmine haja félhosszú bubifrizura, hosszú, törékeny ujjait egy zongorajátékos és egy virágkötő is megirigyelhetné. Avalon „klasszikus szépségnek” hívná tiszta tekintete, hibátlan bőre és karcsú nyaka miatt. Rose a Hurokban is látott ilyen típust: kékvérű prostituált New England-i pedigrével, a legkiválóbb, elit női főiskolák egyikén tanult, ahol elsajátította a finom modort és Boston üzleti köreinek választékos szókincsét. Természetes neki a jól szabott kosztüm, a nyakában lógó igazgyöngy, tisztában van azzal, hogyan kell használni a salátavillát, és három nyelven beszél. Akár a barátnőd is lehetne. Útitárs egy hajókiránduláson. Szünidős társ magánjachton és dűnék borította szigeteken, amit jól fizetett, olcsó öltönyös bűnözők őriznek.

Violet New Orleansből jött, szinte odanőtt, belegyökerezett abba a vidékbe. Elmeséli a bimbóknak, hogy félvér apja zenész volt, és vagy féltucatnyi hangszerre megtanította. Később részösztöndíjat kapott egy híres New York-i zenei főiskolán, de hamar elfogyott a pénz, amikor a költségvetés megkurtította az ösztöndíjakat. Miután ott kellett hagynia az iskolát, a megélhetésért dolgozott, kisebb klubokban játszott, és mellékállásban klienseket fogadott a lakásban, amit négy másik függetlennel bérelt. Piros kezeslábas van rajta, a haját hosszú fonatokban hordja.

Fleur öntudatos és szőke, amit meg is indokol azzal, hogy Kaliforniából érkezett. San Josétól északra, egy tengerparti városban lakott, amit egy erdőtűz alkalmával kiürítettek, ezután bepakolta a holmiját a kocsiba, és a szárazföld belseje felé menekült. A Kék Hölgy Házában kapott munkát, a nevadai sivatag egyik, még legális bordélyában, ahol megkönnyebbülten látta, hogy a föld kopár, fák pedig egyáltalán nincsenek. Amikor éppen nem katonákat vagy szerencsejátékosokat szórakoztatott, színes üveg- és agyagszobrokat készített. Ezután a munka után még több műalkotást akar készíteni, és abban reménykedik, hogy kiállítása lehet Las Vegas egyik külvárosának már nem működő benzinkútján, ahol a szobrait a régóta elhagyatott olajszivattyúk mellett akarja bemutatni. Fleur kékfestett kaftánt visel, a csuklóján megcsörrennek a karkötők, amikor birizgálni kezdi a mellére tűzött névtáblát.

A Willow nevű bimbó az egyetlen, aki nem öltözött ki az alkalomra. Kopaszra borotvált, kihívó lány, foltos kezeslábasban és fehér pólóban, a teste szálkás és gyors, mint egy kickbox-harcosé. A többi bimbóval ellentétben nem tartja fontosnak elmesélni, honnan jött és hogy miért van itt. Ehelyett egy regényt lapozgat és a körmét rágja, amíg Judith rá nem szól, hogy mutatkozzon be. Willow egy másodpercre felkapja a fejét, végignéz a bimbókon, közli a nevét, aztán folytatja az olvasást.

Judith Rose felé fordul.

– Rose Lebegővárosból csatlakozik hozzánk.

A bimbók hirtelen rápillantanak, a tekintetükben keveredik a tisztelet és a gyanakvás.

Rose úgy öltözött, mint egy figyelmes titkárnő az első munkanapon, ezzel is mutatja a többi bimbónak, hogy ő dolgozni jött. Lakkbőr cipőt, nejlonharisnyát, derékban húzott rövid, fekete selyemruhát visel, és olyan rúzst használ, ami az alvadt vér színére emlékeztet.

Violet odaszól neki:

– Tudod, milyen szerencsés vagy, hogy ott dolgozhattál?

– Igen! Miért nem maradtál ott? – kérdezi Jasmine.

– Levegőváltozásra volt szükségem. Ennyi – feleli Rose, és észreveszi, hogy Judith figyeli.

Fleur egy pillanatra lehunyja a szemét, és elmosolyodik.

– Értem én. Teljesen megértem. Látni akartad, tényleg jobb-e az élet északon.

Willow leteszi a könyvet az asztalra, és végigsimít kopaszra borotvált fején. Egyenesen Rose-ra néz.

– És jobb?

Rose tisztában van azzal, hogy Judith még mindig őt méregeti, ezért óvatosan választja meg a szavakat:

– Persze, hogy az.

– Rendben, Rose. Mindannyian szerencsések vagyunk, hogy itt lehetünk Északon – mondja Judith, és jóindulatúan a bimbókra mosolyog. – De meg is kell itt védenünk magunkat. Ezért fontos, hogy betartsunk bizonyos szabályokat, amíg egy fedél alatt lakunk.

Elmondja a bimbóknak, hogy naponta két sétát tesznek majd. Egyet reggeli után, amikor az első napsugarak fénybe borítják a tábort, majd egyet délután, naplementekor. Szél, hó, jég, jégeső mit se számít. Sétálni mennek, mondja Judith, akármilyen az időjárás. A napi sétákat leszámítva a bevásárlóközpont területén maradnak. A szobájuk, a konyha, és az áruház nem használt részei között szabadon mozoghatnak. De kíséret nélkül nem mehetnek a bevásárlóközpont távolabb eső területeire, és nem hagyhatják el az épületet, amely az észak felé kanyarodó országút mellett áll.

Rose már tudja, milyen érzés négy fal között lenni, amikor a hőmérséklet negyven fok fölé ugrik a nyári hónapokban. Heteket töltött a központi levegőszűrő hűvösében, miközben odakint az aszfalt gőzölgött a forróságtól. Nem lesz gond a bentléttel. Az számít, kivel tölti a benti időt.

– Az országúton tilos átmenni – folytatja Judith. – A kubikosok most ott vannak, abban a raktárépületben, és bármire képesek, hogy egy kicsit eltereljék a figyelmüket a körülményeikről.

– Kubikosok? – kérdezi Iris.

– Igen, kubikosok. Férfiak, akiket az építkezésre vettek fel
– feleli Judith.

– Tudunk vigyázni magunkra. Ismerjük a férfiakat – szól közbe Violet.

– Ezeket biztosan nem – felel Judith. – Ezek csak arra alkalmasak, hogy gödröt ássanak. – Kedvesebben folytatja. – A klienseitek természetesen nem ilyenek. Valódi úriemberek. – Az ablakon keresztül a szállingozó havat nézi. – Nagy megkönnyebbülés lehet érezni a hideget.

A Hurokban Rose néhány kliense az Északi-sarkra járt vakációzni, ahol a lány éves fizetését kifizették azért, hogy egy gőzösön cirkáljanak a jégtáblák között.

– Elveszett világ – fogalmazott az egyik kliens, miután mutatott egy képet Rose-nak a kék színű jégről. – Egy nap nagyobb csoda lesz egy jéghegy, mint a holdutazás.

Rose kliensei között bejáratott téma volt a hogyan, a mi, és főleg az, hogy ki fog túlélni. Gyakran beszéltek arról, hogy a válsághelyzetekre tartogatják a vagyonukat. Offshore bankszámlákon. Offshore városokban. A szeszélyesen ingadozó állampapírokat aranyra váltják. A fosszilis üzemanyagok helyett tiszta energiaportfóliókba fektetik a pénzüket, egészséges százalékkal támogatva az adatfelügyeletet és a kibernetikus kutatást.

Rose azon gondolkodik, hogy Meyer talán másképpen érez, mint az eddigi kliensei. Ha tényleg úgy van, amit Damien állított róla, akkor a férfi még mindig naivan hisz egy szebb jövőben. És Rose pontosan ezt fordíthatja a maga javára: a hitet, hogy megmentheti a világot, nem pedig csupán pénzt csinál a pusztításból.

*

A zabpehelyreggeli után Judith a bevásárlóközpont bejáratához vezeti a bimbókat, és megmutatja nekik, hol tárolják a hosszú, szőrmével bélelt kabátokat és a térdig érő hótaposókat. Minden kabátra egy-egy növényt hímeztek színes fonallal: vérvörös rózsabimbót Rose-nak, sötétkék ibolyát Violetnek, hófehér fürtöt Jasmine-nak, rószaszín gallyat Fleurnek, lila és sárga szirmokat Irisnek. Willow kabátján egy egész fűzfa van hosszú, lelógó ágakkal, amelyek a tekergőző gyökerekig érnek, nem úgy, mint a többi bimbónak, akinek a virágját levágták a szárról, melyen kifejlődött. A fűzfa minden ágán ezüstös virágok nyílnak. Rose látott már hasonló fűzfaábrázolást a félszigeten, abban a temetőben, ahol az apját elföldelték: a keleti parton letelepedő puritánok palakő síremlékeire vésték azokat. A halál egyben az újjászületés szimbóluma.

A bimbók kabátot vesznek, és elindulnak kifelé. Odakint már kelőben a nap. Csípős, ragyogó, fagyos az idő. Rose mély lélegzetet vesz. Annyira friss a levegő, hogy kis ezüsttubusokba kellene zárni és elszállítani délre, ahol aztán olyan becsben tartanák, mint éhség idején a fejadagokkal teli ládákat.

Rose nem csatlakozik egyik bimbóhoz sem, egyedül vág neki a hófödte parkolónak a drótkerítés mentén, amely új otthonuk határát jelöli ki. A kerítés közepén észrevesz egy bezárt kaput telefonnal, ezen át engedik ki és be az embereket. Nemcsak Judith szabályai gátolják meg, hogy a bimbók kijussanak.

Rose megfordul, és figyeli, amint a bimbók a fagyos parkolóban róják a köröket. Azon tűnődik, vajon hízelgőnek találják-e, hogy kiválasztották őket. Hogy beszerezték őket. Ez a szó ötlik fel benne. Igaz. Beszerezték őket. Az érett vöröst. A finom angolszász, protestáns hölgyet. A sportos fekete lányt. Az álmatag szőke művésznőt. A kemény alternatív lányt. És Rose-t, aki betölti a szemérmes ázsiai nő szerepét. Ki választotta ki őket? És miért?

Egy kéz érinti a vállát, és amikor megfordul, Willow áll mellette. A vastag kabátban és szőrmével bélelt csizmában fiatalabbnak és nyúlánkabbnak tűnik, mint korábban a konyhában.

– Figyelnek – mondja Willow, és rámutat valamire.

Az országút másik oldalán egyforma, felmosóvízszínű kezeslábasba öltözött férfiak egy csoportja gyülekezik a raktárépület előtt. Mindegyiknek ásó van a vállán.

– A kubikosok? – kérdezi Rose.

Willow bólint.

– Igen. Judith szerint mocskos állatok.

Rose nézi, ahogy játékosan ugratják egymást. Az egyik meglök egy másikat, majd nevetve hátralép.

– Ártalmatlannak tűnnek.

Willow harsányan felnevet.

– Hogy lehetsz ennyire biztos benne?

Három kubikos elindul az országút közepe felé. Hangosan viccelődnek, noszogatják egymást, aztán az egyikük nekilódul, és beleüt az ásóval a drótkerítésbe. Kiabál és integet. A bimbók megállnak és visszanéznek. A kubikos hirtelen kézenállásba lendül, és a levegőben kapálózó lábakkal elindul a kerítés mentén, kesztyűbe bújtatott keze mély nyomokat hagy a hóban.

A kubikos talpra áll, és meghajol. Arcába futott a vér, és a szája aranyosan csillog, amikor rávigyorog a nagy méretű kabátba burkolózó csinos nőkre.

Rose integet a férfinak, aki ismét meghajol, szemmel láthatóan tetszik neki, hogy felhívta magára a nő figyelmét.

Hirtelen mozgás támad az autópályán. A távolból a nyugodt vidéken egyenletes tempóban hat terepjáró közelít a bimbók felé, mindegyik egy-egy fényes, a tompa téli napon csillogó Airstream lakókocsit húz maga után. Amikor elhúznak a bevásárlóközpont parkolója mellett, Rose látja, hogy a kocsik orrán kicsi, zöld, geodéziai kupolát ábrázoló zászló van. Az elsötétített ablakokon nem lát be, de tudja, hogy kliensek ülnek az autókban.

Judith a nevükön szólítja a bimbókat, de Rose, mielőtt elindulna a nyomában, megfordul, és látja, hogy a terepjárók elhajtanak a munkások tábora mellett, észak felé tartanak. Az úti céljuk rejtély, de Rose elhatározza, hogy kideríti.

Visszasiet a bevásárlóközpontba. El kell készülnie. A kliensek hamarosan megérkeznek, neki pedig biztosra kell mennie, hogy Meyer őt válassza ki.

*

A szobájába érve Rose leül az ágyra, és megszokásból megérinti a bőrt a bal füle mögött. Felszisszen. Még mindig érzékeny az a rész, ahonnan a Vibrát kioperálták. A kliensei gyakran, csapongva beszéltek arról, mennyire szabaddá válik az elme a Vibra beavatkozása nélkül, de a Hurok többi eszkortjához hasonlóan Rose is jobban szerette, ha megjelenik a hírfolyam, amikor nem dolgozik. Most annyira zavarja a Vibra hiánya, mintha egy testrészétől fosztották volna meg. De az elméje mintha tisztább lenne. Élesebb.

Felkapja Meyer egyik könyvét az éjjeliszekrényről, és elolvassa a bevezetőt:

Egyszerű felvetéssel kezdődik ez a könyv: Mit teremthetünk a pusztításból? A romokon való építkezés olyan stratégia, amelyet egykor háborúk után alkalmaztak a lebombázott városok romjai, a gyilkos mezők vérfürdői helyén. Az emberiség mindig úgy épített birodalmat, hogy határait vérrel húzta meg. De a háború, amelyet most vívunk, nem nemzetek között, hanem saját országainkban, a közösségen belül és magával a földdel zajlik. El kell kezdenünk az újjáépítést azon a földön, amit az emberi butaság lerombolt: nukleáris kísérletek helyszínén, kivágott erdők helyén, viharok által elpusztított városokban, az olajkitermelés során feltúrt területeken. A földnek szüksége van az emberre, aki megműveli és gondozza, aki épít és álmodik. Ha embereket küldünk a romok közé, talán van még esélyünk a túlélésre.

Mielőtt a nő elindult a táborba, Damien utoljára mondott még valamit Rose-nak: Meyer szerint a túlélés az emberi fejlődés egyik jellemzője. „A túlélés azonban mindig döntés kérdése”
– mondta Damien, amikor a rózsafa asztalnál ültek a férfi lakosztályában. A férfi megragadta a nő kezét, és hüvelykujját a pulzusára szorította. „Dönthetsz az élet mellett. Vagy dönthetsz a pusztulás mellett is. Te mit választasz, kedvesem?”

„Az életet” – felelte Rose. Pulzusa lüktetett a férfi ujja alatt.

„Remek választás – felelte Damien. – Hadd mutassam meg, mi vár rád a visszatérés után!”

Damien ahhoz a lakáshoz vezette Rose-t, amelyet neki és az anyjának foglalt le: egy fehér kockát, mennyezetig érő, a fénylő Atlanti-óceánra néző ablakkal.

„Te leszel az első, aki megpillantja a napfelkeltét – mondta a férfi. – Soha többé nem kell a szárazföldre gondolnod.”

Rose akkoriban alig hitte, hogy majd valamikor ezt az életet élhetik. Kitörölnek mindent, ami korábban történt. Újrakezdenek valamit. Egy új életet.

Rose leteszi Meyer könyvét és a szoba ablakán át kinéz a fenyőfa ágain megülő hóra. Kismadár ugrál ágról ágra, nem nyugszik meg egy helyen. Vajon az anyja mit gondol majd Lebegővárosról, a csillogó bevásárlóközpontokról, a gondozott zöldterületekről, a magas tornyokról, amelyek mintha a mennyekkel társalognának? De az is előfordulhat, hogy az anyja soha többé nem akarja látni az óceánt, és ez kissé aggasztja Rose-t. Nem biztos, hogy egy egyszerű cserével pótolni lehet, ami elveszett.

A madár hirtelen kitárja a szárnyát és a magasba emelkedik. Rose addig néz utána, amíg el nem tűnik az égen.

MÁSODIK FEJEZET

Grant

Grantnek úgy tűnik, mintha a föld üres lenne. A Cessna 1A jelzésű ülésében ül, egyik kezében egy műanyag pohárban kiváló whiskey, a másikban megkezdett zacskó ropi. Új országát bámulja. Az ablakot apró hópelyhek pettyezik, a tundrát örökzöldek foltjai tarkítják. Gránithegyek emelkednek ki a gleccsertavakból, a vörösbegy tojásának kék színében pompáznak. Legalábbis így gondolja. Grant még soha nem látott vörösbegytojást. Lebegőváros madarai leginkább beltenyészetekből származnak, kalitkában tartják és csak tavasszal engedik szabadon őket. Egy hóbortosabb időszakában állandóan vörösbegytojás-képeket nézegetett a Vibrán, amikor Jane szeme színének pontos árnyalatát kereste, és felfedezte, hogy a színárnyalatot „elveszett tojáskék”-nek is hívják. Akkor örömmel töltötte el a név költőisége, úgy érezte, illő tisztelgés a Jane iránt érzett, elveszett szerelem előtt. Most viszont azt gondolja, minden elveszett.

Tessék, már megint. Egyetlen sötét gondolat, és megint a szakadék mélyén találja magát. És semmivé lett az összes remény, amit az utazásra tartogatott. Gondolj pozitív dolgokra, ismételte gyakorta a terapeuta, akit az apja felfogadott. Teremts jobb valóságot az által, hogy megvalósítod önmagad!

Grant ismét kibámul az ablakon, igyekszik boldog lenni. Minden sokkal elevenebbnek tűnik itt, mint Bostonban, összegzi magában, és már érzi is, hogy jobb a kedve. Vagy a harmadik whiskey az oka, vagy az a tény, hogy több ezer kilométerre van a családjától, meg mindattól, amit maga mögött hagyott. Nem, gondolja. Minden szartól, amitől végre-valahára megmenekült.

Ahogy a Cessna ereszkedni kezd, látja, hogy a táj nem üres. A jégdarabok szerkezetekké kristályosodnak. A kormos melléképületet bozóttűz semmisítette meg. Üres, rozsdavörös takarmánysiló. Egy olajkút félig kidőlve fagyott meg. Az országút egyenes szakaszán továbbra sincs forgalom. Semmi sem mozog. Semmi sem tűnik élőnek.

A távolban Grant észreveszi a leszállópálya zöld fényeit. Aprócska település pislákol alatta, ahogy a repülőgép földet ér. A Cessna megrázkódik az aszfaltcsíkon, és a kopár mező végéig gurul. Grant akaratlanul összenyomja a műanyag poharat, az ablakon csorog a sűrű pára. Ő az egyetlen utas a hatszemélyes gépen, de ahogy az egy jól nevelt Walden fiúhoz illik, megvárja, hogy a biztonsági öv kikapcsolását jelző lámpa felgyulladjon, mielőtt feláll. Lesepri a morzsát a nadrágjáról, a feje fölött levő csomagtartóból kiemeli a bőröndöt, és gondosan megköti a kasmírsálat a nyaka körül.

Már majdnem itt van.

Miközben az aszfalton húzza a gurulós bőröndöt, hátrasandít a Cessnára, ami megfordult és már fel is szállt. Nincs rajta egyetlen utas sem? Ez meglepő. Azt feltételezte, a következő félév kezdetén nagyobb lesz itt a forgalom. Nézi a gépet, amíg az kis ponttá nem zsugorodik az égen.

A fogadócsarnok igazából nem is fogadócsarnok: egykor benzinkút volt, mellette elhagyatott motel áll. A töltőállomás előtt még mindig ott a két kútoszlop, a motel vörös neonlámpája hol felgyullad, hol kialszik: SZOBA KIADÓ. SZOBA KIADÓ. SZOBA KIADÓ.

Grant leteszi a bőröndöt a benzinkút bejárati ajtaja mellé, sáljával megtörli bepárásodott szemüvegét, aztán körülnéz a homályos, sárga falú helyiségben: a hotdog-virslik lustán forognak az őskori csemegeuborkás üveg mellett, a kopott asztalok oldalán felszakadt műbőr székek, a rádiót ragasztószalaggal rögzítették a pénztárgéphez, és a statikus zörejre van állítva. Az ablakra ragasztott, kézírásos üzenet figyelmezteti az eltévedt utazót:

Ez itt a VÉGSŐ pihenő:
az északi utak ismeretlenek, járhatatlanok

Három ember van a benzinkúton: két félelmetes arcszőrzetű kamionsofőr füles gyapjúsapkában és bélelt pilótadzsekiben, valamint egy tizenéves pénztároslány, aki lesüti a szemét, amikor Grant mosolyogva ráköszön. Grant érzékeli, hogy a férfiak gyanakodva méregetik vászoncipőjét és vékony kordbársony zakóját, és azt kívánja, bár pakolt volna mást is a tweed sportzakón, gyűrött ingen és a rojtos papucscipőn kívül, amit az anyjától kapott, és ami miatt úgy fog festeni, mint valami balfék a Borostyán Liga egyik elitegyeteméről. Sapkát sem pakolt. Kesztyűt sem. Olyan lábbelit sem, amellyel a másfél méteres hóban lehet haladni. Amikor majd az egyetemi városba ér, be kell szereznie néhány kockás gyapjúholmit.

– Megbocsátanak? Az iránt érdeklődnék, elvinne-e valamelyikük Dominion Lake-be – kérdezi a férfiakat. Megveregeti a zakója zsebét, és előhúz egy köteg amerikai bankjegyet a pénztárcájából.

A két férfi öblös hangon felröhög, őrlőfogaik csillognak az aranytömésektől. Tehát igaz, amit Grant olvasott: az idevalósiak a megtakarításaikat a fogsorukban őrzik.

– Dominion Lake? – kérdez vissza az egyikük, és megigazítja a sapkáját, fúrótorony-tetoválás válik láthatóvá az alkarján.
– Dominionba nem vezet út.

A másik férfi pillantása a távolba réved, két tenyerét koromfekete kávéval teli bögréjével melengeti.

– De bizony, hogy visz. – Grant kihajtogat egy térképet az asztalra, hogy megmutassa nekik. – Itt. – Rábök egy vese alakú, kék foltra. – Jól megfizetem azt, aki elvisz. – Az asztalra ejti a pénzt.

– Dominionba nem vezet út – ismétli meg az első férfi, és elfordítja a fejét, hogy jelezze, itt ért véget a beszélgetés.

– Biztos vagyok benne, hogy az út márpedig ez – sokkal kétségbeesettebben beszél, mint szerette volna.

A másik férfi a kanyargós vonalra pislant, és bólint.

– Valamikor olajszállításra használhatták. Már senki sem jár arrafelé.

– A Dominion Egyetemre megyek – erősködik Grant.
– Arról biztosan hallottak. Úgy tudom, ezen a környéken elég nagy szám.

Az első férfi megmerevedik, és kíváncsian méregeti Grantet.

– Honnan jöttél, fiú?

– Bostonból – feleli Grant, aztán helyesbít: – Nos, Cambridge-ben születtem, az egyik Walden oktatókórházban. – Meglehetős zavarban lehet, ha így beszél. Ezeket a férfiakat nyilván egyáltalán nem érdeklik New England földrajzi jellemzői. – De a családom eredetileg Bostonból való.

– Walden? – kérdezi a második férfi. – Mint az egyetem?

– Igen – feleli Grant. – Az idén diplomáztam.

A férfi arcára kiül az undor.

– Az egyik ilyen országszökevény vagy, mi?

Grant még sohasem hallotta, hogy valaki hangosan használta volna az „országszökevény” kifejezést. Csak azokban a véleménycikkekben olvasta, amelyek azokról az amerikaiakról szólnak, akik felvásárolják a földeket Kanada északi részén a hűvös éghajlat és a nagy kiterjedésű lakatlan területek miatt. Természetesen sértő a kifejezés, annak szánják, de nem fogja hagyni, hogy meglássék rajta, mennyire bosszantja.

– Esküszöm, nem! A főiskolán fogok nyelvtant és irodalmat tanítani. – Grant egy köteg pénzt tol a férfi elé. – Kérem! Megháromszorozom az összeget, ha elvisz odáig.

A két férfi feláll az asztal mellől, hozzá sem érnek a pénzhez. A második férfi megérinti a sapkája szegélyét, és azt mondja:

– Még északon sem eladó minden.

Grant tehetetlenül bámulja, hogy a férfiak távoznak, aztán zsebre vágja a pénzt. Amikor az ajtó becsukódik, leül az asztalhoz, megérinti a Vibrát a füle mögött, és várja a hírfolyamot. Semmi. Megint megérinti. Csak egy pillanatra kapcsolj be, könyörög magában. Csak annyi időre, hogy ránézhessek a GPS-re! De a hírfolyam, hogy végre elhelyezhesse, hol is van, nem tölt be.

Odaszól a pénztárosnak:

– Valami miatt nincs térerő? Nem tudom bekapcsolni a Vibrámat.

– Itt fent egyáltalán nincs térerő – mondja a lány.

– Soha? – kérdezi Grant hitetlenkedve.

– Soha. Túlságosan északon vagyunk.

Mindazok közül az eszmefuttatások közül, amiket a Waldenen hallott, az volt a legradikálisabb, hogy a Vibrát ki is lehet kapcsolni. Az osztálytársaihoz hasonlóan Grant esetében is a Vibra volt az első eszköz, amely bekerült a testébe. A születése óta együtt van vele, a láthatatlan ereje pedig annyira átható, hogy egyenesen közönséges dolog volna, ha megkérdőjelezné a létezését. A Vibra akkor is ott volt a bal füle mögött, amikor a szemináriumon muszáj volt kikapcsolni, amíg az olvasmányokról vitatkoztak. Türelmesen várta, mikor kapcsolhatja vissza. És bár az órákon elviselte a Vibra-elvonás tüneteit, ezek a tünetek azonnal úrrá lettek rajta, amint hazaért. A hiány csak még édesebbé tette a hírözönt, és Grantet néha a nemi izgalomhoz hasonló érzés fogta el, amikor az adatok elárasztották. A térerő hiányától tehát szorongani kezd.

A pénztáros a fejét csóválja, aztán a pulton álló rádióra irányítja a figyelmét. Keresgélni kezd, elhangol a statikus zörejről egészen addig, amíg popzenét nem talál, az azonban hamar eltűnik.

– Használhatod a vonalas telefont, ha gondolod.

Az ősöreg, tárcsás telefon a pénztárgép mellett található, és Grantet meglepi, mennyire súlyos és meleg a kagyló. A füléhez illeszti, és megérzi az idegen bőr zsíros szagát. Egyszerre bensőséges és zavarba ejtő az érzés: mintha az arcát bepréselné egy ismeretlen hóna alá. Zakóujjával megtörli a kagylót, és tárcsáz.

Háromszor cseng ki telefon, egy férfi szólal meg a másik oldalon:

– Meyer. Tessék!

– Igen, halló! Grant Grimley vagyok. Én vagyok az új…

– Grant! – szakítja félbe Meyer. – Tegnapra vártunk!

– Meg tudom magyarázni. Lekéstem a csatlakozást a városba, repülőgépet kellett bérelnem, hogy olyan messzire jussak fel északon, amennyire csak lehetséges.

– És hol vagy most?

Grant megpróbál visszaemlékezni a helység nevére. Valami durva, fenyegető szó, olyasmi, mint a viking. Körülnéz, és megpillant egy nevet egy ódivatú gyufásdobozon, amely a telefon melletti hamutartóban hever: ISTEN HOZTA VANDALBAN! ITT MÉG AZ ÚT IS OLAJJAL VAN KIKÖVEZVE.

– Itt ragadtam egy töltőállomáson Vandalban, és nem találok fuvart az egyetemi városba. – Amikor felemeli a fejét, a pénztáros éppen hátat fordít, ezért szuvenírként gyorsan zsebre vágja a gyufásdobozt.

– Semmi gond, Grant! Holnap lemegyek, és én magam viszlek fel. – Meyer elhallgat, aztán folytatja: – Már nagyon várom a találkozást, Grant. Ígéretes dolgokat hallottam rólad.

– Én is nagyon várom. És alig várom, hogy találkozzam a diákjaimmal!

– Mindannyian roppant izgatottak vagyunk. Aludd ki magad, holnap találkozunk!

Grant leteszi a telefont, és megkönnyebbülten felsóhajt. Nagyjából holnapra ott lesz az egyetemi városban, és meleg ételt eszik a menzán. Úszik egyet a sós vizes medencében, hogy ellazítsa görcsös izmait, aztán megnézi a könyvtár huszadik századi irodalomgyűjteményét. Alig egy nap utazás, és kipakolhatja a holmiját az új szálláshelyen. Remélhetőleg akad majd egy hely az ablak előtt, ahol írhat, és talán egy kényelmes karosszék is, amiből majd bámulhatja a szállingózó hópelyheket.

Pillanatnyi megkönnyebbülést érez. Minél inkább összpontosít, az érzés annál erősebb lesz, és annál inkább kezd a reményre hasonlítani. Észreveszi, hogy a pénztáros hot dog alakú gumicukrokkal teli befőttesüveget pakolgat. Grant a gumicukor felé int.

– Csakis hot dog alakú ennivalót árultok?

A pénztáros elfordítja a fejét, és a copfját igazgatja.

– Hot dog. – Grant megütögeti az üveget, hogy magára vonja a lány figyelmét. – Mindenhol.

– Hát, ha te mondod. – A süldő lány ingerülten forgatja a szemét.

– Ne törődj vele. Csak vicc volt. – Grant elhallgat, de nem kap választ. – Kellene egy szoba éjszakára.

– A szobák fent vannak – mondja a lány, és még mindig nem néz Grantre. – És azonnal kell fizetni, készpénzben.

– Csak amerikai valutám van. – Grant megütögeti a zakózsebét, és egy köteg bankjegyet helyez a pultra.

A lány gyanakodva figyeli.

– Más nincs?

Grant igyekszik nyugodtan felelni.

– Azt mondták, elfogadják az amerikai pénzt.

– A főnök nem szereti, amikor amerikaiak idejönnek, és szaglásznak. Azt mondja, már nem fogadjuk el a pénzüket.

– Ó! – sóhajt Grant. – És miért nem?

A lány halálosan unott tekintettel néz rá, amiben benne van, hogy a kérdésre nyilvánvalóan egyetlen válasz létezik.

– Tudjuk ám, miben sántikálnak. Megveszik a földet. Ki akarnak jutni a saját országukból. – Megvonja a vállát, aztán előrehajol és suttogva folytatja: – Nem mintha hibáztatnánk titeket miatta. De a főnök hozza a szabályokat. – Megfordul, és egy kézzel írott cetlire mutat a falon, amit Grant eddig nem vett észre: JENKI PÉNZT NEM FOGADUNK EL!

– Ide figyelj, csak egy helyre van szükségem, ahol meghúzhatom magam éjszakára. – Grant a lány felé tolja a köteget. – Kérem! Könyörgök!

A lány úgy fordítja az izzólámpa felé az egyik zöld bankjegyet, mintha egy iszapba ragadt őskövületet vizsgálna.

– „Istenben bízunk” – olvassa fel hangosan, és gúnyos vigyorral Grantre pillant. – Itt követtétek el az első hibát.

Grant a zsebébe nyúl, és kitapogatja az aranyérme biztonságot jelentő körvonalát. Csak legvégső esetben fogja felajánlani.

– Csak egyetlen éjszaka lesz, megígérem.

A lány visszatolja elé a pénzt.

– Nos, rendben. – Előveszi az aranyérmét, és a pultra teszi. – Aranyat azonban elfogadtok, nemdebár?

A lány elvigyorodik: az ő két metszőfoga is aranyból van. A kasszába pottyantja az aranyat, és a kulcsot Grant kezébe nyomja.

– Kijelentkezés tizenegyig.

*

A motelszobában Grant leheveredik az ágyra. Teljesen kimerültnek érzi magát, amiért az aranyérmét már az út elején elveszítette. Az érmét még gyerekkorában kapta az apjától: egy külföldi diktátor képe volt rajta, aki az országa valutáját erőszakkal aranyra cserélte, amikor a tőzsde összeomlott. „Mindig tarts a hátsó zsebedben némi értéket” – tanácsolta az apja. „Még akkor is, ha ez azt jelenti, hogy egy selejtes ember emlékét kell magaddal cipelned.” Grant azt tette, amit mondott, és megtartotta az érmét, hogy emlékeztesse a család erkölcsi értékeire: azokra, amelyeket először ünnepelt, és amelyekkel később dacolt.

Az érme már nem számít, győzködi magát, és felül az ágyban. Itt úgyse ismeri senki a családját. Részben ezért is vállalta el az állást. A Grimley névtől csak olyan helyen szabadulhat meg, ahol ez a név nem jelent semmit.

Továbbra is büszke arra, hogy pusztán a saját érdemei miatt alkalmazták. Az apja nem használta a befolyását, nem hívott fel egyetlen régi osztálytársat sem a kereskedelmi iskolából. Valószínűleg nem volt hátrány, hogy Grant a Waldenen tanult, de saját, önnön kezével írta meg a motivációs levelet, amelyben gondosan ecsetelte, miért is akarja „a közösséget szolgálni azzal, hogy a Walden tanulóinak szociokulturális összetételétől annyira eltérő diákokat tanít”. Talán kissé közhelyesen fogalmazott, de kicsikart vele egy videóinterjús lehetőséget, ahol is meggyőzte a munkaügyest, elegendő ismerettel bír ahhoz, hogy fejleszthesse a szövegértési és szövegalkotási képességeket.

Badarság, gondolja, és hátrahanyatlik az ágyon. Igazság szerint semmiféle tanári gyakorlata nincs, és az elmúlt két hétben a saját alkalmatlansága miatti mély és tartósnak bizonyuló félelemérzet miatt minden egyes éjszaka hajnali háromkor felriadt álmából. Azok a kanadai lelkek azt várják, hogy tanítson. Tőle várják, hogy tanítson.

Mit tudna nekik tanítani? Az utóbbi időkig a kényelem jellemezte az életét. Akadály nélkül sodródott, és felszínen tartotta az a puszta tény, hogy a döntéseket már azelőtt meghozták helyette, mielőtt ő egyáltalán felfogta volna, hogy döntenie kellene. Attól nem lett sokkal jobb a helyzet, hogy pontosan tisztában volt vele, mennyire kiváltságos helyzetben van. Egy olyan családban nőtt fel, amelynek a neve bele volt faragva az ország első közkönyvtárának márványfalába. Utcák viselték a nevüket. Iskolaépületek. Irodaházak. A pénzükből pedig most magánvárosok épülnek.

„Grimley-nek lenni azt jelenti, hogy nem irigykedünk magunkra, mint a nem Grimley-k” – jelentette ki mindig az apja, mielőtt belefogott volna a család hosszú és eseménydús történetének taglalásába. A Grimley-k annak köszönhetően vagyonosodtak meg, hogy tengerentúli ópium-, rum- és rabszolgaszállítmányokat pénzeltek. Amikor az efféle árucikkek politikailag kétes hírűvé váltak, átnyergeltek a textíliára. Textilfeldolgozó műhelyeiket egyfelől híressé tette vásznaik tartóssága, másfelől a munkakörülmények borzalmas mivolta. A munkások sztrájkjai után a műhelyeket az olcsóbb munkaerőt kínáló tengerentúlon nyitották újra, vagyis a Grimley-k az ingatlapiacon vetették meg a lábukat, megszerezték Back Bayt és Beacon Hillt, a maradék pénzüket pedig háborúktól és diktatúráktól szenvedő országok olajába fektették. Amikor az olajüzlet befuccsolt, zöldenergiára és a villanyhálózaton kívüli, önellátó városokra nyergeltek át, ők pénzelték Boston Harbor első Lebegővárosát, és a ritka ásványi anyagok bányászata felé is tettek egy apró kitérőt. A vagyonuk annyira régi és annyira magától értetődő volt, hogy az apja soha nem is gondolt rá pénzként: a Grimley-család egészen egyszerűen az amerikai történelem része volt.

Az apja azonban téved. A történelmet újra lehet írni. Miután Grant egy európai történelemórán a nagy francia forradalomról tanult, eltűnődött azon, vajon a Grimley névre is úgy fognak-e egy nap emlékezni, mint az arisztokrácia egy hivalkodó műalkotására. Minden sikerüket, befolyásukat és vagyonukat annak köszönhették, hogy a munkások erőfeszítéseiből tőkét kovácsoltak maguknak. Sötétebb pillanataiban elképzelte, ahogy a munkásosztály hőseinek piszkos csőcseléke fejszékkel, ásókkal és rozsdás csákányokkal felfegyverezve elfoglalja a kristálytiszta Lebegővárost, és felrohan azon a lépcsőn, amely az apja sarokirodájához vezet. Grant apokaliptikus látomása mindig véget ér az ajtó előtt, megáll a vérontásnál és a betört ablakoknál. Jóllehet, Grant megveti az apját, azért mégiscsak egy vérből valók.

Ha azonban még csak metaforikusan sem képes arra, hogy megölje az apját, a legtöbb, amit tehet, hogy elmenekül. Kiteríti a térképet a poliészter ágytakaróra, hogy megtervezze az utat az egyetemig. Biztosan ez lesz Vandal. Bekarikázza a benzinkutat. Az meg ott – vonalat húz a vese alakú foltig – a Dominion-tó. Kék paca, amelyet a vadonon átvezető halvány vonal köt össze mostani tartózkodási helyével.

Grant a fürdőszobába megy, hogy megborotválkozzon, azonban megmerevedik, amikor megpillantja magát a tükörben. Az arcát szúrós borosta lepi, a tekintete űzött, az arca mosdatlan. Életében először szembesül azzal, miféle dolog lehet más embernek lenni.

„Mindig Grimley leszel! – mondta az apja, mielőtt Grant elindult. – A menekülés nem fogja megváltoztatni a dolgokat.”

Majd ő megmutatja, hogy az apja téved! Úgy dönt, mégsem borotválkozik meg, inkább bemászik a hidegtől merev paplan alá. Lehunyja a szemét. Olyan gyorsan alszik el, ahogy egy függönyt elhúznak.

*

Másnap reggel a benzinkút mellett egy fekete városi terepjáró és egy ezüst Airstream lakókocsi parkol. Grant odabent várakozik, amikor kinyílik a jármű ajtaja. Jóképű, ápolt, báránybőr kabátot viselő férfi száll ki. Gondosan fésült haja fehér, akár a hó. Fényes csizmájában könnyed, élénk léptekkel indul a támaszpont felé. Füttyent egyet, mire virgonc angol pointer ugrik ki a kocsiból: a kutya ápolt bundája tökéletesen illik gazdája kifinomult megjelenéséhez.

Grant kilép az ajtón.

– Meyer? – kérdezi tétován.

– Nem. Kanadai emberrabló vagyok. – A férfi elneveti magát. – Persze, hogy Meyer. Gyere gyorsan, mielőtt megfagysz!

Grant követi Meyert a kocsihoz, és beül az anyósülésre. A kutya befészkeli magát hátra. A hangszóróból szaxofon- és szintetizátorzene hallatszik. Forró, száraz, csontig hatolóan szomorkás dallamok.

– Etió-dzsessz – magyarázza Meyer, amikor Grant megkérdezi, mi ez a zene. – Fantasztikus bakelitlemez-gyűjteményem van, csupa eredeti darab, a következő fél évben fog megérkezni.

– Hol van az otthonod? – kérdezi Grant.

– Többnyire Los Angelesben. Legalábbis ott raktározom a holmimat. Volt egy házam Joshua Tree-ben is, de azt eladtam, amikor a hőmérséklet tartósan negyven fok köré emelkedett. – Meyer megcsóválja a fejét. – Borzalom, ami délen történik. – Kinyitja az ablakot, és mély lélegzetet vesz. – Ezért szeretem északot. Friss levegő. Tiszta. Romlatlan. Mikor szívtál be utoljára ilyen levegőt?

– Tavaly júniusban – feleli Grant, és lassú, mély lélegzetet vesz. – Amikor a professzorom egytartálynyi új-zélandi levegővel ünnepelte, hogy megjelent az új könyve.

– A kanadai levegő más, mint a kiviké. Hűvösebb, szárazabb. Kevésbé sós, mert bent vagyunk a földrész belsejében. Igaz, százötvenmillió évvel ezelőtt ez a terület volt az óceánfenék. Ha elég mélyre ás az ember, megtalálja a tengerben élő gerinctelenek ásványi sírokba zárt testét. A helyiek korábban kibányászták az ammonita kövületeket, és ékszert készítettek belőlük.

– Miért hagyták abba? – Grant kibámul az ablakon, a halott fenyőfák sorait itt-ott megszakítja egy-egy elfeketedett, beroskadt tetejű tanyaépület. A romok között megpillantja egy kocsi kiégett vázát is, és igyekszik nem elképzelni, milyen is lehet elevenen elégni.

– A fosszilis üzemanyag miatt, természetesen. Nyakláncokkal nem lehet elindítani egy autót. – Jóllehet egyedül vannak az úton, Meyer bekapcsolja a bal oldali irányjelzőt.

– De az olajtilalom után ez is leállt, nem? – kérdezi Grant.

Meyer bólint.

– Igen, a fúrótornyok tizenöt éve leálltak. Elismerésem, amiért igyekeztél megismerkedni a régióval. De egy Walden fiútól el is várom az ilyesmit. Tudod, én is a Waldenen tanultam még abban az időben, amikor az egyetemi képzés nem csak kevesek kiváltsága volt.

Grant Meyer kormányon nyugvó kezére pislog.

– Az ott az évfolyamgyűrű?

– A tizennégyes évfolyam. Te meg idén diplomáztál, ugye?

Grant megforgatja a maga gyűrűjét, és felidézi, Jane milyen gyengéden játszadozott vele, amikor nem tudott elaludni.
– Negyvenkilences évfolyam. De a súlyát mindig kényelmetlennek találtam.

– Régi vágású dolog az ilyesmi, bizony. De az efféle gyűrű megnyit bizonyos ajtókat, ha az ember úgy akarja. – Meyer lehalkítja a zenét. – Mi mást tudtál meg erről a régióról?

– Hogy az őslakosoké volt – mondja Grant –, de az első nemzetek néhány törzsét elűzték az olajtársaságok.

– Pontosan, Grant. – Meyer a fákra mutat. – Muszáj, hogy az ökológiai lábnyomunk ne legyen akkora, és hogy összhangban legyünk a természettel.

– A helyiek rosszindulatúak? A benzinkúton országszökevénynek neveztek, és megtagadták, hogy elhozzanak északra.

Meyer felhorkan.

– Mindig is csodálatra késztetett a megszállók iróniája. Azok az emberek az első telepesek leszármazottai, azoké, akik ellopták ezt a földet az első nemzetektől, mégis mi vagyunk azok, akiket betolakodónak neveznek. Mi legalább szabály szerint megvettük ezt a földet.

– De attól még betolakodók vagyunk, nemde?

Meyer a fejét rázza.

– Nemsokára majd barátként tekintenek ránk. A helyieknek munka és jövő kell. Elfogadják, amit kapnak, akkor is, ha olyan amerikaiaktól kapják, akiknek a szándékait a maguk szűklátókörű módján még csak fel sem képesek fogni. – Lehalkítja a zenét, Grantre pillant, a hangja ismét ellágyul. – Ennek az országnak valójában jövőképre van szüksége, olyasmire, ami túlmutat a pénzen, amit a megszerzett területekért kapott. Egy nap majd hálát rebegnek, hogy ideköltöztünk. – Meyer kimutat az ablakon. – Látod azt a vezetéket?

Grant csak most veszi észre az országút mentén futó, ezüstösen csillogó csövet, ami harminc centivel emelkedik a talajszint fölé, és a láthatár felé kígyózva eltűnik a fák sűrűjében.

– Volt idő, amikor az efféle vezetékek egészen az Egyesült Államok határáig futottak – magyarázza Meyer. – Mostanra mindez teljességgel haszontalan. – A terepjáró kormánykerekére csap. – Ez is elektromos autó, naná, hogy az. Igyekszünk egy szebb jövőt felépíteni. De a legelején valamennyi elképzelés áldozatokkal jár. Attól tartok, le vagyunk maradva.

– Ezt meg hogy érted?

– Az egyetemi várost is csak a hónap elején kezdtük építeni.

– Úgy érted, az egyetemi város még nincs kész?

– Ebben a pillanatban is folyik az építkezés. Tudom, hogy bizonyos lakhatási segítséget ígértünk, amikor elfogadtad az állást, ezért azt akarom, hogy tisztában legyél a dolgokkal. Nálunk valódi munka folyik, Grant, nem az a kéz kezet mos, amit a Waldenen megszokhattál. De az ilyesmi bizonyos kényszerű korlátozásokkal jár. Egyszerű ételek. Egyszerű élet. De megígérem, hogy amint elkészülünk mindennel, te leszel az első, aki saját lakásba költözhet!

Lebegővárosban van egy üvegfalú iroda, az ajtaján GRANT P. GRIMLEY felirattal. Egyes torony. Legfelső szint. Az apja sarokirodája mellett. Egyetlen apró kérés kellene csak, és már holnap reggel feltűnik az égen egy helikopter. Alig negyvennyolc óra, és bőr forgószékből figyelné a parti sétányt nyaldosó Atlanti-óceánt. Az apja megállna az ajtóban, és bocsánatkérő hangon megjegyezné: „Felejtsd már el Jane-t, Grant! Miért nem teszel inkább egy látogatást a Hurokban?”

Grant az ezüstösen csillogó csövet bámulja, és tudja, hogy az apja itt soha nem fogja megtalálni, a Vibra már nem csatlakozik a hálóhoz. A felismerés ujjongó boldogsággal tölti el. Teljesen egyedül van. Életében először. Senki sem figyelmezteti, hol a helye. Nincs nyomkövető, ami jelzi a térképen, hol van éppen. Senki nem tudja, hol lehet – kivéve Meyert.

Grant Meyer felé fordul:

– Soha többé nem megyek vissza délre.

– Remek – feleli Meyer. – Tudtam, hogy számíthatok rád!

*

Meyer egy minimum egy évtizede kiürített, dobozszerű raktárépületnél teszi ki Grantet Dominion Lake-ben. Az a fajta lélekrombolóan szabványos tervezés, amit Grant mindig is a külvároshoz kötött, ahhoz, ami oly messzire nyúlóan terül el Boston körül. Meyer azt ígérte, hogy a művezetővel odabent találkozhat, így tehát Grant keresztülvonszolja a bőröndöt a tömör havon, egészen a raktárépület bejáratáig. Az ablakokat a helyi újság napszítta, gyűrött lapjai fedik be. Egy reklám az akciós sertéscombról a Stop ’N’ Save kisboltban. Egy cikk az emelkedő üzemanyagárakról. Még egy cikk az olajhasználat tilalmáról. Grant bekopogtat az üvegen, és vár.

Semmi.

Ismét kopog.

Még mindig semmi.

Összedörzsöli a tenyerét, és ugrándozni kezd, hogy fenntartsa a vérkeringést. Az ujjak merevek, Grant azon gondolkodik, vajon milyen gyorsan is fagynak le. Olvasta valahol, hogy azt, aki északon halálra fagy, gyakran csak a következő év tavaszán találják meg, tökéletesen jeges állapotban. Vagy soha nem kerül elő a test.

Az ajtó egyszerre kivágódik, ennek hála megtörik a hátborzongató gondolatmenet. Medvebőr kabátos, hosszú vörös szakállú, megtermett férfi áll a küszöbön.

– Grant, kisfiam! – mondja a művezető. – Hátul voltam, nem hallottalak. Megjött az olajszállítmány, megtöltöttem a generátort. – Hófedte nyergesvontatóra mutat a parkolóban.

– Az olaj nem csempészáru? – kérdezi Grant, és követi a művezetőt a raktárba. Az épület másik végén emeletes ágyakat lát. A levegő odakozmált hústól bűzlik.

– Az imént ismerkedtünk össze. Csak nem gondolod, hogy máris beavatlak a titkaimba? – A művezető bekíséri Grantet a raktár belsejébe. – Csak vicceltem, fiam. – Grant vállára csap. – Látnod kellene magad! Megijesztettelek, mi? Az olaj az egyetlen erőforrás, amit ezen az átkozott vidéken találhatunk! Hordószámra áll az anyag az északi raktárakban. – A művezető odakiabál egy férfinak, aki a raktár fala melletti acélasztalnál dolgozik. – Találtam egy zöldfülűt, Flin! Az első lakó a táborban. Még ma este be kell avatnunk!

A Flin nevű férfi felkapja a fejét, a kezében tartott henteskés apró mozdulatával üdvözli Grantet. Véres kötény lóg rajta, a szájában cigaretta, közben a kiterített állat lilásvörös beleiben turkál.

– Mid van? – kérdi a művezető, és a feltrancsírozott húsra bök.

– A kubikosok rángatták le az útról – feleli Flin.

– Remélem, nem egy kurva mormota már megint. – A művezető Grant felé fordul. – A vad néha annyira szétrohad, hogy meg se mondjuk, mi lehetett, mikor még élt.

Flin fel se néz, kaszabolja a tetemet.

– Jó hús ez, ha elég soká főzik – motyogja halkan. Valamit kihúz a testből, a nyákos zsigereket az asztalra dobja. – A holnapi ebédre jó lesz…

Grant rémülten mered a fénylő belsőségekre.

– Megeszitek?

– Hogy a fenébe ne, fiam! Kell a vitamin, mielőtt beállnak a nagy fagyok. Majd megszokod, hogy itt keményen megrágd az ételt! – A művezető élvezettel csettint. – Ott eszünk. – A hosszú asztalokra mutat, mellettük padok sorjáznak. – A kubikosok meg ott alszanak. – Az emeletes ágyak felé int.

– Kubikosok? – kérdezi Grant.

– Szeretem becézgetni a munkásaimat. Így könnyebb hasznukat venni. – A művezető elvigyorodik, felvillan recés, aranykoronás fogsora. A Vandalban látott férfiakkal ellentétben, akiknek csak a szájuk belsejében csillogott egy kis arany, a művezető szájában más sincs. – Gyere, körbevezetlek! – Grantet a raktárépület másik végébe vezeti, a fal mellett emeletes ágyak állnak. Minden ágy fején bevésett név: SWIFTY, WOLFE, FINGER, DIAMOND… – Te ott hátul alszol. Gyere, megmutatom!

Grant szobája az épület leghátsó részén van, egy kutyaeledel-szagú, keskeny folyosó végén. A művezető berúgja a
faajtót, amire fekete filctollal azt írták fel: IGAZGATÓHELYETTES.

– Az egyik igazgató irodája volt, amikor a raktárban még állateledelt tároltak. – Megkocogtat egy fém iratszekrényt, ami annyira rozsdás, hogy ki sem lehet nyitni.

Grant döbbenten néz végig a helyiségen. A szürkés padlószőnyegen gyanús barna folt, az asztalt a falhoz tolták, hogy elférjen odabent az ágy és a szék. A mennyezetről csupasz villanykörte lóg, fénye a falon lógó 2034-es lovasnaptárra vetül.

– Feltételezem, itt fogok aludni.

– Úrifiú, mi? Gyanítottam, hiszen Meyer fogadta fel. A kubikosok a fél karjukat is odaadnák, ha olyan szobájuk lenne, aminek van egyáltalán ajtaja. De ha tetszik, adhatok egy emeletes ágyat.

Grant a padlóra helyezi a bőröndöt, és igyekszik mosolyogni.

– Nem, ez megfelel. Meyer már tájékoztatott, hogy az egyetemi város késésben van.

– Így már mindjárt más! – A művezető az ajtó felé indul, aztán megfordul: – Próbálok szerezni rendes kabátot és csizmát. Nem sok minden akad a táborban, de ami van, azon általában rajta tartom a szemem.

Grant megköszöni a művezetőnek, aztán elkezdi kipakolni a holmiját. A ruháit, néhány könyvet, és a Jane-nel kapcsolatos emléktárgyakat, amelyeket mindig maga mellett tart: egy nyúllábas kulcstartót, egy fotót, amelyen a lány a napba hunyorog, egy kézzel írt levelet, amelynek lapjai megpuhultak és összegyűrődtek a sok olvasástól.

A falra akasztott naptárra mered. Minden napot kihúztak rajta, kivéve 2034. szeptember 1-jét. Aznap lehetett utoljára nyitva a raktár, hetekkel az olajtilalom kezdete előtt. Milyen gyorsan ürült ki a régió? Fokozatos evakuáció volt, vagy gyors és tömeges kivándorlás?

Jane egy Dominion Lake-hez hasonló kisvárosban született, ahol az emberek az évenkénti rodeók mellett legszívesebben az abortuszellenes felvonulásokat látogatták. A lány gyűlölte a szülőhelyét, és sohasem számolt be részletesen az erdőtüzek okozta pusztításról, de Grant látta a képeket a Vibrán: több ezer hold elfeketedett erdő, hamuvá vált megyék. Csak egyszer próbálta elmesélni Grantnek, milyen érzés a perzselő hőség: mintha egy forró kéz ragadna torkon; és hozzátette, hogy már kicsi korától kezdve ki kellett fésülni a hamut a hajából. De gyermekkora számos részletéről sohasem beszéltek. Grant feltételezte, hogy a lány azért költözött ennyire keletre, hogy maga mögött hagyja azt az életet.

Amikor a naptárra néz, annyira elfogja a szomorúság, hogy leoltja a lámpát, és a teljes sötétségben ledől az ágy szélére. Csak így érezheti magát közel Jane-hez. Ő és a lány a kis lakásban vegetáriánus sült zöldséget készítenek, aztán lefekszenek a futonágyra olvasni. Szép, izzadós esték, amikor a páratartalom olyan magas volt, hogy még a falakon is csöpögött a víz, miközben a hőmérő higanyszála lassan harmincnyolc fok fölé kúszott. Az államilag elrendelt elsötétítések idején kekszet és halkonzervet ettek, whiskey-t ittak hideg teával, és olvastak a gyertyák lobogó lángja mellett. Grant inkább nem gondolt arra a tényre, hogy az elsötétítések idején volt a legmagasabb az öngyilkosságok száma. Jane-nel a kis lakás nyújtotta biztonságos kuckóban távolinak tűnt a megsemmisülés gondolata.

Lehunyja a szemét, és szinte érzi, hogy a lány hozzábújik, nyaka fénylik az izzadságtól, és a rojtos szélű, ódivatú, barackszínű ruha van rajta. Az egyik pántja lecsúszott a válláról, ezért Grant megrántja a másikat is, és lehúzza a ruhát Jane derekáig. A lány lecsókolja az izzadságot Grant nyakáról, majd elindul lefelé a mellkasán, a hasán, majd a bal csípője hajlatán.

– Pontosan tudod, hogyan érints meg – mondja Jane-nek.

A lány hangja távolról szól, mintha egy alagút végén esett volna csapdába.

– Mert ismerlek.

Grant egy hideg kanadai szobában nyitja ki a szemét. Most már tudja. A szerelem nem koraérett egyetemisták egyfelvonásos drámája. A szerelem nyers és romlott, és bűzlik a rothadástól, ami a világot kettészakítja. Származás és kötelesség. Család. Vér. A szerelem túl nagy, túl zavaros ahhoz, hogy egy rendes kis lakás falai közé férjen. Nem lett volna szabad bent tartani.

Odakint megkondul egy csengő, és a raktár ajtaja kinyílik. Grant felkapcsolja a neonvilágítást, és arra megy ki a szobából, hogy több tucat, sínadrágba és kabátba öltözött férfi szállingózik be az épületbe. A kabátjukat az emeletes ágyakon hagyják, és felsorakoznak az egyik hosszú asztal mellett.

Flin egy gőzölgő tálat hoz be, és valami barna kotyvalékot kanalaz a tányérokba. Minden férfi fog egy tányért, és leül valamelyik asztalhoz.

– Grant! – kiáltja a művezető a vacsorasorból. – Állj be te is! Ma este macskapörkölt a menü.

– Macskapörkölt? – kérdez vissza Grant. Felfordul a gyomra.

– Flin hiúzt szervíroz – magyarázza a művezető. – Olyan, mint a nyúl, csak rágósabb.

A művezető elmeséli Grantnek, hogy Flin egy keleti szigetről származik, egy olyan messzi kisvárosból, ahová autóval, hajón, és megint autóval lehet csak eljutni. Vicces fickó, szeret ukulelén játszani, és a saját dalait énekelni, amelyek a tábori életről szólnak. De amikor részeg, pityeregni szokott, meglehetősen búskomor lesz, elfogja a vágy az otthona után, ahol a sziget mellett minden márciusban kopár és közönyös jéghegyek úsznak el, amiket nem érdekelnek a kikötőben összegyűlő turisták.

A sor előrearaszol, Grant belepislog az étellel teli széles vályúba. A macskapörkölt barna és zsíros, tele porcogóval és csontokkal.

Flin egy tálba kanalazza, és krumplipürét lapátol mellé.

– Olyat még sohasem láttál! – mondja egyszer csak Grantnek. – Azok a jéghegyek olyanok voltak, mintha Isten vésett volna ki valami kurva nagy szobrot. Elakadt a lélegzetem tőlük, de tényleg!

– Flin nem bírja a piát, ami nagy szégyen – mondja a művezető Grantnek, amikor leülnek. Néhány kubikos szó nélkül helyet szorít nekik az asztalnál. – Mondtam én Meyernek, nem az a fontos, hogy ezek az emberek jók, rosszak, vagy egyáltalán emberek-e. Azt derítsd ki, ki bírja a tisztességes piát! – A művezető whiskey-t tölt Grantnek egy alumíniumpohárba.

Grant belekortyol. Olyan íze van, akár az égett guminak. Óvatosan bekanalaz egy kis pörköltet, és megkönnyebbül, amikor ízletesnek találja. Nem is érezte, mennyire éhes, gyorsan kiüríti a tányért. Amikor végez, megtörli a száját egy szalvétával, és megkérdezi a művezetőtől:

– Dominion Lake-ből származol?

A művezető az asztalra csap, beleremegnek a poharak.

– Jaj, dehogyis!

Előrehajol és suttogni kezd:

– A kubikosok jöttek ebből a pöcegödörből, de én máshol dolgoztam. A Pilbara bányáiban értem férfivá. Ott tanultam meg fény nélkül dolgozni, és nappal aludni. Jól el is basztam a bioritmusomat. Néha nyitott szemmel álmodok.

Senki sem emeli fel a fejét, leszámítva egy asztaluknál ülő férfit, aki galléros inge fölött nadrágtartót visel, a mellzsebében pedig gondosan összehajtogatott selyemkendőt. Onnan húz elő egy doboz cigarettát, és rágyújt.

– Miről álmodsz? – kérdezi, áthajol az asztal felett, és a gyufaszálat a művezető bögréjébe pöccinti.

– Ahhoz semmi közöd – feleli a művezető, és kihalássza a gyufát. Visszafordul Granthez.

– Ne is foglalkozz vele! Csak a borbély. Legtöbbször ügyet se vess rá!

Grant érdeklődő pillantást vet a borbélyra, de nem tudja elkapni a tekintetét.

A művezető lehúz egy whiskey-t, és úgy tűnik, összeszedi magát.

– Ahogy mondtam, nem a húskonzerv, nem a poros tüdő vagy a furcsa foltokban hulló haj, hanem sokkal inkább az álmodozás tanított meg arra, hogy ideje felnőnöm. Összekapni magam. Rájönni végre, mi valóságos, és mi nem.

– Jól döntöttél? – kérdezi Grant.

A művezető felnevet, és Grant vállára csap.

– Neked ez valóságos? – Színültig tölti Grant bögréjét.

Grant lehúzza a whiskey-t, és ellazul, amikor az alkohol lángra kap a gyomrában. Az elégedettség sokkal közelebb van a kapatossághoz, semmint korábban gondolta volna. Talán nem is lesz olyan rossz itt.

– A diákok később jönnek enni? – kérdezi Grant.

– Teljes a létszám – feleli a művezető.

– Hogyhogy?

– Annyian vagyunk, ahány embert itt látsz.

– A kubikosok lesznek a diákjaim? Azt hittem, csak az építkezéseken dolgoznak.

– Valóban ott dolgoznak, de Meyer azt várja tőled, hogy tanítsd őket, amikor visszatérnek a táborba.

Grant megújult érdeklődéssel nézegeti a kubikosokat. A helyiségben csak férfiak vannak, ez arra a bentlakásos iskolára emlékezteti, ahová a többi, a családi villából száműzött fiúval járt. Nehezére esik a kubikosokat kisfiúként elképzelni. Miközben fel-felmorranva rágnak, a vastag izomkötegek mozognak a nyakukon. Sokukat tetoválás borít, a szakálluk hosszú, némelyikre szaft is csöpögött. A legtöbben legalább száznyolcvan centi magasak, és olyan erős a kezük, hogy könnyedén szétmorzsolhatnának egy kölyökkutyát.

A művezető bólint, és késével odabök a férfiak felé.

– Megígértük a hatóságoknak, hogy elsősorban helyieket alkalmazunk, mielőtt külföldön is toboroznánk. A legtöbb kubikos munkanélküli volt a tábor előtt. Az apjuk az olajfúró tornyokon dolgozott, amíg azok működtek, tehát hallottak már arról, milyen következményekkel jár a tábori élet.

Grant leteszi a kanalát.

– Mégis, milyenekkel?

A művezető tölt neki.

– Igyál, Grant! Jobb, ha nem kérdezősködsz rögtön az első napon.

A Fehér Alice

A küldetés első napján a helikopterek a Fehér Alice-nél dobtak le. Korábban is láttunk képeket a klímakutató állomásról, és feltételeztük, hogy a hatalmas komplexumot a legmodernebb technológiával szerelték fel, ami mindenkinek, aki a közelébe merészkedne, azt hirdeti, hogy itt az Egyesült Államok hadereje parancsol. De amikor megérkeztünk, a legkevésbé sem voltunk lenyűgözve. A támaszpont úgy festett, mint egy sima középiskola. Rozsdás rudak tartottak néhány könnyen átalakítható, szürkésbarna alumíniumépületet az örökösen fagyott talaj fölött. A sötét üvegházhoz folyosó vezetett, és a távolban felsejlő hatalmas radar úgy nézett ki, mint valami fagytól fehérlő hold.

A röpke nyár már elköszönt. A következő hétre havat jeleztek, ezért az ellátmányt, a felszerelést és a fegyvereket sebesen a támaszpont bejáratához pakoltuk. Az őrmester már korábban felvilágosított, hogy Távol-Északon a nyár rövid évszak, és megmutatja a táj valódi arcát: a határozott vonalú sziklákat, a mohafoltokat, a növényzet kopasz foltjait és a süllyedő talajtakarót. De a föld most kísértetiesen néma volt. Nem susogtak a fák, az autópályán nem csillogtak járművek, senki sem sétált, futkározott vagy beszélgetett. A föld persze élt és mozgott, csak nem olyan módon, amit mi életnek és mozgásnak szoktunk nevezni.

Kipakoltunk, felsorakoztunk a támaszpont előtt, és tisztelegtünk a levegőbe emelkedő helikoptereknek. Amikor eltűntek, felfeszítettük a bejárati ajtót, és beléptünk új otthonunkba.

– Helló! – kiabáltuk. Sűrű, sötét csend fogadott. Beindítottuk az olajgenerátort, felkapcsoltuk a hunyorgó neonfényt, és munkához láttunk.

Az előző küldetés óta hat hónap telt el, a támaszponton még ott voltak az előző lakók nyomai. A fürdőszoba mosdókagylójában egy borotvát és durva, sötét borostát találtunk, a zuhanyzóban egy zöld szappant és egy alig használt dezodort. A hálókörletben az emeletes ágyak feletti falon meztelen nők képeit – magazinokból tépték ki őket. Az ágyak vetetlenül álltak, a nyirkos ágyneműnek férfiszaga volt: izzadság-, ondó- és látomásszag, vég nélküli éjszakák lázas látomásainak szaga. Miről álmodtak az előző küldetések résztvevői a Fehér Alice-ben? Vajon eszükbe jutott olyan lehetőség, hogy egy nap női osztag veszi át a helyüket?

– A legjobb emberek, akiket valaha ismertem, láttak bizonyos dolgokat északon – figyelmeztetett az őrmester még az otthoni bázison. – Elmondhatatlan dolgokat, amik valósnak tűnnek, de nem azok. – Ránk nézett, és elmosolyodott. – Szerencsére a nők nem olyan bonyolultak, mint a férfiak. Kevesebb a rejtegetnivalójuk.

Az őrmester dicséretnek szánta ezt a megjegyzést, és kezdetben még hízelgett is, amit mondott. Mi voltunk az első, csak nőkből álló küldetés, amit a Fehér Alice-be irányítottak, büszkén fogadtuk feljebbvalóink megtisztelő szavait és a női egyenlőségről szóló nyilatkozatokat. Arra képeztek ki, hogy ne kérdezzünk, és higgyünk abban, hogy jó ügyet szolgálunk. Az osztagban volt botanikus, mérnök, meteorológus, térképész, földrajztudós, informatikus, biológus és egy biztonsági szakértő, valamennyien jól képzett szakemberek, akiket tájékoztattak a támaszpont történetéről is. A Fehér Alice egyike volt annak a több tucat radarállomásnak, amelyet az ötvenes évektől kezdve Kanada távol-északi részére telepítettek mint „korai figyelmeztető rendszert”, hogy észlelje a szovjet bombázókat és Északi-sark fölött átrepülő, amerikai városokat célba vevő rakétákat. De aztán véget ért a hidegháború, se bombázók, se rakéták nem jöttek, így a Fehér Alice megmaradt klímakutató állomásnak. A mi feladatunk az volt, hogy folytassuk az itt folyó munkát, amely mind katonailag, mind a meteorológia szempontjából kiemelt fontosságú. Kína és Oroszország, akárcsak a mi Arktiszi Szövetségünk, mind meg akarta vetni a lábát északon. A fagyos felszín alatt hatalmas ásványi és olajkészletek rejtőztek, és a jégtakarók olvadása egy jövőbeni fenntartható, északi-sarkköri hajóútvonalat készített elő.

– A közös jövőnk azon áll, hogy biztosítsuk az északot – mondta az őrmester. – Az önök feladata az lesz, hogy felügyeljék a jelenlétünket és felkészüljenek a jövőre.

Amikor megérkeztünk, azt tettük, amit a nőktől várnak el. Takarítottunk. Lehúztuk az ágyneműt és kimostuk. Felmostuk és feltöröltük a padlót. Kitakarítottunk a hálókörletben, a mosdóban, a konditeremben, a könyvtárban, letöröltük a meteorológiai eszközöket, és végül a kommunikációs helyiséget is rendbe tettük, leporoltuk a felszerelést, bekapcsoltuk a radart, és jelet küldtünk a bázisra, hogy megérkeztünk és jól vagyunk.

Párosával dolgoztunk, és nagyon keveset beszéltünk, amíg a konyhába nem értünk, aminek a mennyezetébe, hála istennek, tetőablakot építettek. Az őrmester megígért egy sor ínyencséget – igazi olívaolajat, rendes whiskey-t és a támaszpont melegházában termett szarvasgombát –, de csak katonai ellátmányt találtunk. Zöldségkonzervet, húskonzervet, lencsét és krumplipüréport. A biológus számba vette a kamrában hagyott készleteket, és kijelentette, hogy az ennivaló szűk két évre elegendő. Mi, többiek, csak álltunk a konyhában és egymásra pislogtunk a hirtelen fényben.

– Tehát akkor ez az – mondta a mérnök, és körülnézett a helyiségben. Követtük a tekintetét először a lepattogzott pultok felé, aztán a folyosó hunyorgó neonvilágítása felé, végül takarítástól kivörösödött kezünk felé. Az időérzékünket már mostanra elveszítettük.

Egyetértően bólintottunk. Tehát ez az. Vagyis ez lesz az. Közös életünk négyszázhatvanöt négyzetméterre korlátozódik, ez fejenként ötvennyolc négyzetmétert jelent. Ez volt az a pillanat, amikor minden tönkremehetett volna. Talán a korábbi küldetések során is akadt olyan pillanat, amikor a férfiak végül megértették, miféle kihívással néznek szembe. A kiképzés, a szakértelem, a sok tanulás végül ide zárja be őket, ebbe a salakbetonból készült épülettömbbe Kanada északi részén, több ezer kilométerre azoktól, akik hajlandók lennének elismerni a kiválóságukat.

Egy röpke pillanatnak lehetnek hosszú távú következményei. Ezt mi is éreztük ott a konyhában, amikor mind ott álltunk egymás mellett, és arra gondoltunk, hogy tényleg ez az otthonunk?

Egyikünknek sem volt semmi tapasztalata arról, mi kell a túléléshez a Távol-Északon. Egész pályánkat klímaszabályozott laboratóriumokban és kutatóintézetekben futottuk be, távol a csata hevétől, és még sohasem éltünk ennyire elszigetelve. Az őrmester tudta, hogy szükségünk lesz valakire, aki a gondunkat viseli. Valakire, aki kordában tart, és jelenti a bázisnak, ha valamelyikünk az elzárt közösségekben megjelenő „pszichológiai rendellenességek” jelét mutatja.

Ez a személy Sal lett, a biztonsági szakértő, őt bízták meg a küldetés vezetésével, illetve ő felügyelt a fegyverekre és a munícióra is. Sal úgy érkezett meg a Fehér Alice-be, mintha máris neheztelne ránk: acélos tekintet, szorosra zárt ajak, tarkón kontyba fogott haj. Azonnal félni kezdtünk tőle, amellett, hogy tiszteltük a határozottságát és a múltját. A Fehér Alice előtt a déli határon szolgált, és olyan tetteket hajtott végre, amelyek megemlítésére az őrmester nem kapott engedélyt. Egyszerűen kijelentette, hogy Salnek megvan az elegendő tapasztalata és az ösztöne ahhoz, hogy szavatolja a biztonságunkat.

Sal megtörte a kínos csendet, és a konyhaajtóra mutatott.

– Ez biztosan a melegházba vezet – mondta, és elindult előttünk az emelkedő úton, hogy kiderítse.

A melegházban nem volt olyan sötét, mint amilyennek a helikopterből látszott. Tele volt növényekkel és fákkal, amelyek eltakarták a fényt. Féléves elhanyagolás után a növényzet majdnem kihalt, a levelek száradtan, sárgán recsegtek a lábunk alatt.

A botanikus zseblámpájával egy négyszögletes üvegtartályra mutatott, ami egy asztal tetején állt. Felvillant a fényben.

– Nézzétek! – A tartály köré gyűltünk. Teli volt földdel, és egy cső vezetett át belőle egy kisebb üvegbe, amiben zöld, leveles növény nőtt.

– Biztos, hogy kapnak vizet – mondta a botanikus, és a zseblámpa fényében megszemlélte a növényt. – A növényzet valami módon még mindig életben van.

Az asztal köré gyűltünk, mindannyian látni akartuk a növényt, ami valahogy túlélt itt északon. Akkor vettük észre, hogy az üvegcső tele van rovarokkal.

– Bogarak – jegyezte meg a programozó.

– Dolgozók – helyesbített a biológus, és a csőre világított.
– Ennivalót visznek a királynőnek.

Több ezer kis barna lény menetelt a csőben, mindegyik egy-egy apró levéldarabkát cipelt. Megállás nélkül mozogtak, egyenes sorban, miközben egy másik sornyi hangya visszafelé jött, hogy levelet gyűjtsön. Némán figyeltük a munkálkodó dolgozókat, aztán Sal megszólalt:

– Mindannyian nőstények, ugye tudjátok.

A biológus felkapta a fejét és bólintott.

– Így van. A dolgozók valamennyien egymás nővérei, ahogy a katonák és a kolónia takarítói is. – Mosolyogva folytatta: – A királynő lányai.

– És az apjuk? – kérdezte a botanikus.

A biológus megvonta a vállát.

– A hímek puszta spermahordozók. Berepülnek, közösülnek a királynővel, és két héten belül elpusztulnak. – Körülnézett a melegházban. – Valahol kell lennie a közelben hímnek is. Különben a kolónia nem maradt volna fenn ilyen sokáig. – Egy pillanatra elhallgatott. – Hacsak nem Biró-földihangyák. Az egyetlen hangyafaj, amelyik szűznemzéssel szaporodik.

– Szűznemzés? – kérdezett vissza Sal.

– Nem ivaros szaporodás – magyarázta a biológus. – Az a ritka jelenség, melynek során a nőnemű hangya önmagát reprodukálja, így ezzel újabb, nőnemű egyedet hoz a világra.

– Lenyűgöző. – Sal megkocogtatta az üvegdobozt, miközben a hangyák folytatták a munkát. Ránk nézett, és szigorú arca egyszerre felderült. – Na, ezt jól kitalálták!

Most először láttuk mosolyogni.

*

Véget ért a rövid nyár, és elkezdődött egy számunkra újfajta tél. Ahogy zuhant a hőmérséklet és ahogy a föld fagyni kezdett, a motoros szánon egyre messzebb hatoltunk be a jégtáblák közé. Ott kevésbé mozdulatlan világra leltünk, mint amilyet először találtunk.

Különböző jég- és hóféléket ismertünk meg – más állag, más alak, különböző mélység –, és kezdtük felfogni, hogy ennek a tájnak is megvan a maga szépsége. A Sarkcsillag lett az iránytűnk, ami fényesebb és állandóbb volt, mint a mi iránytűnk. De a jégtüskék iránya, a széltől megfagyott kiszögellések is észak felé mutattak.

Először ijesztő volt a gondolat, hogy mennyire védtelenek vagyunk, amikor kisétálunk a fagyba. A bázison egyetlen szimuláció sem készített fel bennünket, hogy a jég olyan kristályos és éles, akár egy üvegszilánk, és pont úgy csillog. Arra sem, hogy még az árnyék is más északon, a sajátunk és a többieké is, és hogy egy ismerős arc is megváltozhat itt.

A napirend elkészítése és követése meghatározta az egyre sötétebb napokat. Valamennyiünket egy bizonyos feladatra képeztek ki, és volt valami jóleső abban, ahogy követtük a kötelességteljesítés ritmusát.

A botanikus ellátogatott a támaszponttól másfél kilométerre levő pincébe, ahol több ezer haszon- és dísznövény magját tárolták, a föld minden részéből valót. A hangyakolóniát érintetlenül hagyva kitakarította a melegházat, és elültette a magokat. Az első hajtások egy hónapon belül kidugták zöld fejüket a földből.

A biológus a támaszpont környéki permafrosztból gyűjtött mintát, és nyomon követte a sarki rókák és a karibuk vonulását.

A mérnök átvizsgálta a meteorológiai és a kommunikációs eszközöket, megjavította a rendszer hibáit, és feltöltötte a generátort az olajkészletünkből, hogy a támaszpont fűthető és működőképes maradjon.

A meteorológus az előző küldetés által dokumentált klímamodelleket tanulmányozta, a programozó pedig bevitte a kódolt adatokat, és a napi jelentéseket elküldte a bázisra.

A térképész a könyvtárban dolgozott, a környék térképeit bújta, miközben a földrajztudós a Fehér Alice előző hidegháborús küldetéseit tanulmányozta, és megismerte az északot benépesítő őslakos közösségeket.

Míg a mi munkánk az volt, hogy a támaszpont működőképességét megőrizzük, Sal a védelmünket látta el. Minden reggel és este járőrözött a területen. Éjszaka felmérte a fegyverarzenált. Megtisztította a puskákat, és kifényesítette a késeket, amelyek nyelén ott volt a monogramunk. Gondoskodott róla, hogy a golyóálló mellények és a gyakorlóruhák ott lógjanak a támaszpont bejáratánál, a bakancs és a rohamsisak ragyogjon. Csak éjfélkor tette le a szolgálatot, és engedélyezett magának öt óra alvást. Öt órakor már indult is a reggeli járőrözésre.

Mire készült Sal? Évtizedekkel ezelőtt véget ért a hidegháború. Nem kaptunk olyan tájékoztatást, hogy sor kerülhet ellenséges behatolásra, csupán annyit mondtak, a támaszpont közelében nem él senki, egyébként se lenne senkinek semmi oka arra, hogy a küldetés során felkeressen bennünket. Sal viszont úgy járőrözött, mintha nemsokára támadás érne minket, és egy idő után ugyanekkora elszántsággal kezdte meg a kiképzésünket is. Húzódzkodás, guggolás, súlyemelés, saját testsúlyos edzés, egészen addig, míg a nyakunkon és a hátunkon veríték csorgott, és a szívünk hevesen kalapált. Naponta futógyakorlat a hóban. Négyütemű gyakorlat a melegházban. Ugrókötelezés a könyvtárban. Árnyékboksz az ösvényeken. A felügyelete alatt egyre erősebbek lettünk, egyre jobban figyeltünk egymásra, és egyre inkább kezdtünk olajozott gépezetként működni.

Ahogy teltek a hónapok, másféleképpen is közelebb kerültünk egymáshoz. Néhányan elkezdtünk együtt aludni a hálóban, összebújtunk az egyszemélyes ágyakon, megosztoztunk a katonai hálózsákon, amikor leoltották a villanyt, vagy ha egy kis magánéletre volt szükségünk, a könyvtár polca mellett vackoltuk el magunkat. Együtt zuhanyoztunk, bekentük egymás lábát testápolóval, vagy belógtunk a melegházba, hogy csókolózzunk a virágzó körtefa alatt. Együtt főztünk a konyhában, és együtt bömböltettük a kazettákat, amelyek a nyolcvanas évek zenéivel voltak tele, és amiket még a hidegháborús idők küldetései hagytak hátra. Együtt szitkozódtunk. Együtt röhögtünk harsogva. Együtt énekeltünk a sötétben. Egymás ruháit hordtuk, és szombatonként késő estig táncoltunk, és ittuk a gondosan kimért alkoholt, amit csak hétvégenként vettünk elő.

Elmúlt az év legrövidebb napja, ez a támaszponton töltött időnk féléves évfordulója. Addigra már csak ritkán gondoltunk a régi életünkre még az Egyesült Államokban. Nem gondoltunk a lakásunkra, a személyes holminkra, amelyeket egykor nagy becsben tartottunk. Nem gondoltunk a családunkra, az adósságainkra, és az országra sem, amelynek a védelmére felesküdtünk.

Csak ennyi kell a boldogsághoz? – csodálkoztunk el.

Munka. Otthon. És a másik.