Maros
Edit

A SZÍVEMBEN
TITOKBAN

A SOROZAT ELŐZŐ KÖTETEI:

Szöveg © Maros Edit, 2022

Borító © Láng Anna, 2022

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2022

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

A kiadásért felel: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

ISBN 978-963-584-260-5

ISSN: 2786-3670

Szerkesztette: Kertész Edina

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

1.

Ahogy az autó kiért a városi dugóból, és magasabb sebességre váltott az M3-ason, a lány szeme megtelt könnyel. Lejjebb csúszott a hátsó ülésen, hogy apja még a visszapillantó tükörből se láthassa. Máskor tüntetőleg mindig az anyósülésre ült, ezzel is hangsúlyozva, hogy már nem csecsemő, de most anélkül ugrott be hátra, hogy az apjának lehetősége lett volna akár kérdőre vonni. Nem akart vele beszélgetni. Nem akart ránézni. Nem akarta azt érezni, hogy gyűlöli. Pedig…

Az ablak mellett suhanó táj egyetlen színes pacává olvadt össze, kontúrtalanul hömpölygött, akárcsak Lotti gondolatai. Milyen szép lehetett volna ez a nyár! Csengével egy csomót bandáznának, és talán Milán is elhívta volna végre randizni. Ehelyett a világ végére kell mennie, olyan rokonokhoz, akiket utoljára kétéves korában látott. És mindez apa miatt, akinek muszáj volt ugrania a cége külföldi pályázati ajánlatára, ami egy két és fél hónapos franciaországi kiküldetéssel jár. „Ennyi időre nem találok bébiszittert” – mondta neki sóhajtva, mikor felvázolta a tervét, hogy erre a nyárra leviszi őt az édesanyja még élő családtagjaihoz egy olyan aprócska faluba, ami szinte rajta sincs a térképen. Legalábbis nem mindegyiken.

Jó nagyot veszekedtek. Ő kézzel-lábbal tiltakozott (már a bébiszitter szón is kiakadt – mégis mit gondol róla az apja?!), még azt is bedobta, hogy Csenge biztosan szívesen befogadná a szobájába erre a pár hétre, de az apja szerint ekkora szívességet nem lehet kérni idegenektől. Méghogy idegenek… Csenge szüleivel számtalanszor találkozott már, ezek a „családtagok” viszont számára idegenebbek a plázabeli eladóknál is.

„Hidd el, én sem örülök, hogy oda kell vigyelek, de nincs más megoldás!”

Ezzel sem értett egyet. Például mi lett volna, ha nem jelentkezik önként arra az egész nyarat felölelő kiruccanásra? Más ügyvéd nincs annál a tetves cégnél, aki mozdítható?! Ja, hogy nekik „családjuk van, meg kicsi gyerekeik”? És ő? Ő nem számít családnak? Oké, már nem kisgyerek (ilyenkor persze nem az…), elvégre tizenhárom éves, jövőre befejezi az általánost és jön a gimi, de akkor is.

Általában jól kijött az apjával. Kényelmesen éltek a főváros egy modern lakóparki lakásában, Lotti pedig mindent megkapott, amire egy ekkora lánynak szüksége lehet (talán az odaforduló figyelmet leszámítva). Már megszokta, hogy ketten vannak. Az anyukájára, aki Lotti kétéves korában belehalt a rákba, nem emlékezett. Így aztán nosztalgikus emlékei sem voltak róla, csupán egy-két fotó, amit az apja hajlandó volt kinyomtatni neki. A szülei kapcsolata nem volt az a regénybe illő romantikus szerelem, ezt sikerült kihámoznia apja szűkszavú válaszaiból, amikor nagyjából hatévesen erről faggatta. Kislányos fantáziával arról ábrándozott, hogy annak idején azok az emberek, akiknek az életét köszönheti, rajongtak egymásért – de sajnos az apja és az apai nagymamája (aki Németországban él a német párjával, és mindössze egyetlenegyszer látogatta meg őket, amikor Lotti nyolcéves volt, és azóta sem kíváncsi rá) egyértelművé tették, hogy egyáltalán nem erről volt szó. Az a bizonyos látogatás emlékezetesre sikerült. Beküldték a szobájába játszani, de a falon keresztül is hallotta, amint a nagyanyja kérdőre vonja az apját:

– Tényleg szükséged volt erre? Olyan nagyszerű karrier állt előtted! És tessék! Itt bajlódsz egy kislánnyal egyedül.

– Mégis, mit tehettem volna, mama?

– Nem kellett volna kikezdened azzal a nővel!

– Most már késő bánat, nem?

– Mi van, ha nem is a te gyereked?

– Mama, az enyém! És gondoskodnom kell róla, miután Erika…

– Pfff. Ezt a pechet. Kiderül, hogy terhes, ezzel megfog magának, aztán…

– Nem akart megfogni. Ketten döntöttünk úgy, hogy megtartjuk… hogy megpróbáljuk együtt. Nem működött. Mire aztán eldöntöttük, hogy különmegyünk, beteg lett. Nem hagyhattam magára. Őt sem, és a… gyerekemet sem.

– Jó ember vagy. Értem én… De a karriered! Annyit tanultál!

– Még ráérek. Fiatal vagyok.

– Hát épp ez az! A te korodban a férfiak még…

– Mama! Teljesen felesleges azon rugózni, mit csinálnak az én koromban mások. Lottinak csak én maradtam. Gondoskodnom kell róla. Egész aranyos gyerek. Jól kijövünk.

– Pff!! Értesz is te ehhez. Aztán majd elkezd kamaszodni. Tudod te, mennyi nyűg egy kamaszlánnyal az élet?

– Valahogy majdcsak megoldom. Másnak is sikerült már.

– De nem egyedülálló apaként! Legalább nősülnél meg…

Ez a pár mondatos, elcsípett beszélgetés bőven elég volt Lottinak ahhoz, hogy eldöntse, nem kedveli a nagyanyját. Nem valami jó modorú nő, az biztos. És micsoda tanácsai vannak! Méghogy apa megnősüljön… Mégis kit kellene elvennie? Azok a nők, akik néha feltűnnek körülötte, nem tipikusan feleségnek valók – Lotti legalábbis ezt állapította meg magában nyolcévesen. Bár sok fogalma nem volt arról, milyen lehet egy feleség, de a tűsarkú cipőkön egyensúlyozó, vastagon kikent, illatfelhőt maguk után hagyó jogi asszisztensek aligha jó alapanyagok erre a szerepre.

Lotti talán csak Angélát szerette, akivel apjának a leghosszabb kapcsolata volt. Angéla is jogász, bőven akadt a ruhatárában kiskosztüm és magas sarkú is, de hétvégente melegítőt húzott, a sminkkel is visszafogottabban bánt, és egészen emberformájú tudott lenni. Laza volt, és természetes – az egyetlen, aki mellett Lotti sem feszengett, sőt, el tudta képzelni, hogy akár az anyját is pótolhatná. Bizonyos mértékig, persze. Különösen akkor fogalmazódott ez meg benne, mikor először szembesült a nagylánnyá válás maceráival. Még jó, hogy Angi akkoriban még jóban volt az apjával. Vele mégis könnyebb volt megvitatni a dolgot, mint ha egyből apát kellett volna megkérnie, ugorjanak el a boltba pár szükséges felszerelésért. Angéla legalább tudott tanácsokat adni. És kétségkívül jobbakat, mint Csenge, aki bár rendkívül belelkesült a hírtől, hogy a barátnője belépett az igazi nők sorába (ő akkor még csak vágyott rá, ki érti, miért…), tapasztalat híján meglehetősen működésképtelen ötletekkel rukkolt elő a témát illetően.

Aztán Angéla is lelépett. Egyszer csak nem jött többet. Mikor Lotti megpróbálta kipuhatolni az apjánál az okát, az csak mérgesen rámordult, hogy törődjön a maga dolgával. Akkor ráírt Angira, aki csak annyit válaszolt, hogy „vigyázz magadra, Lottus, legyen boldog életed!”. Hát, kösz. Ennyi… Persze hülyeség volt elkezdeni kötődni valakihez, aki valójában nem miatta járt hozzájuk, hanem apa miatt. Tudhatta volna, hogy nem szól örök életre. Mindenesetre egy darabig fájt a dolog, néha esténként még sírt is miatta egy kicsit. Csenge azt mondta, ne gyötörje magát, majd lesz új „pótanyukája”, ami miatt kicsit meg is orrolt a barátnőjére. Neki nem kell pótanyuka. Csenge nem értheti ezt. Ő kerek családban él, a szülei, ha nem is tökéletesek (Csenge szerint nyilván borzalmasak), de legalább bírják egymást, az öccse csak néha vállalhatatlan, szóval gőze sincs, milyen az, ha egy tizenhárom éves lánynak csak az apja van, aki ráadásul a munka megszállottja.

És képes egy egész nyári szünetre lelépni és odalökni az egy szem gyerekét a soha nem látott rokonoknak. Na jó, kétévesen állítólag találkoztak egyszer (az anyja temetésén), de az kábé nem számít. Mégis mi a fenét fognak egymással kezdeni? A közel százéves dédnagyanyja, meg a nagymamája húga, az Ilonka néni. Szánalmas, hogy tényleg ők a legközelebbi rokonok. Az apai nagyanyja Németországban éli az életét a hippi férjével, és azóta az ominózus látogatás óta nem is kereste őket, az anyai nagyszülei még azelőtt meghaltak, hogy ő megszületett volna (állítólag a nagyanyja is rákos volt), így hát az országban egyedül az anyja még élő rokonsága jöhetett szóba erre a két és fél hónapra. Szánalmas. Tényleg szánalmas!

Az autó lassított, Lotti feje pedig előrebillent. A nagy gondolkodásban, fülében a fülhallgatóval, elaludt. A telefonján már kikapcsolt a lejátszási lista. Odakapott a nyakához, ami a természetellenes tartásban megmerevedett, és morcosan megmasszírozta.

– Megérkeztünk – jelentette be az apja, Lotti pedig a visszapillantó tükörbe nézve némi zavart fedezett fel a tekintetében.

Kikukucskált az ablakon. A látvány ezerszer rosszabb volt, mint amire számított. Egy borzalmasan régi ház előtt álltak, az ablakkereteket valószínűleg az elmúlt ötven évben nem cserélték. De a kopott fémkerítésre is jócskán ráfért volna már egy festés. A kertben hatalmasra nőtt rózsák és némi elvadult gyümölcsfa, ami fénykorában talán körtét teremhetett.

– Most ez komoly? Ugye nem fogsz itt hagyni? – hallotta saját, sírásra kész, könyörgő hangját.

– Csak pár hét. A reptérről egyből érted jövök, és…

Ebben a pillanatban a rozoga kerítésnél megjelent egy nő régimódi konttyal, és horgolt kendővel a vállán. Lotti hunyorogva nézte, mintha meg akarna győződni arról, hogy a kép valóságos, és nem egy múlt századi Pinterest-fotó kelt életre.

– Hát itt vagytok? – lépett oda a múlt századi nő hízelgő mosollyal a drága autó mellé. Lotti agyán két gondolat futott át: az egyik, hogy milyen hülye egy kérdés ez, hiszen láthatja, hogy ott vannak, nem?! A másik pedig, hogy mennyire szürreálisan kontrasztos az apja márkás autója mellett ez az évtizedekkel korábban ragadt nő. Aki nyilvánvalóan az ő rég meghalt nagyanyjának a húga, az Ilonka néni. Vajon mennyi idős lehet? Ötvenöt? Hatvan?

Míg ő ezen tűnődött – még mindig az autó hátsó ülésén gubbasztva, tüntetőleg karba font kézzel –, az apja lassan kiszállt az Audiból, és a mai napon már másodszor szólt furcsán zavartan a hangja:

– Szervusz, Ilonka…

– Isten hozott, Róbert!

Lotti apja beletúrt a hajába – mindig ezt csinálta, ha hirtelen nem tudott mihez kezdeni a kezével zavarában –, majd kinyitotta a hátsó ajtót, és beszólt a lánynak:

– Gyere már, Lotti, köszönj a nagynénédnek! Vagy mije is vagy te Lottinak? – nevetett idegesen a vállkendős nőre, aki válaszul csak mosolyogva legyintett egyet, és bemosolygott az autóba.

– Szia, Lotti! De nagylány lettél, mióta utoljára láttalak!

Még ez is. Pufogtatja ezeket az unalmas közhelyeket. Naná, hogy nagylány lett. Bő tíz év alatt mégis mire számított? Hogy majd egy óvodást hoz ide az apja?

Kelletlenül kimászott, és igyekezett mosolyt erőltetni az arcára, ami leginkább egy ironikus vicsorra hasonlított.

– Csókolom… Ilonka néni… – nyögte, mire a nő közelebb lépett, és megsimogatta a lány hátát.

– Mondd nyugodtan, hogy szia. És szólíts Ilonkának. A néni öregít. Tudom, nem vagyok már fiatal, de azért… egy család vagyunk, nem igaz?

Most mégis mit várt? Hogy erre majd felolvad a jég, és a nyakába ugrik? Egy család! Na persze. Ha olyan fene nagy az összetartás, hogy lehet, hogy bő tíz éve senkit nem érdekelt, hogy ő a világon van?! És miért kényszerítik rá, hogy őt viszont most egyből érdekelni kezdje az anyja rokonsága? Nem igazság! Ez az egész nem igazság!

Érezte, hogy a könnyek csípni kezdik a szemét. Nem. Nem fogja itt elbőgni magát, az rettenetesen kellemetlen lenne.

– Na gyere, míg apukád behozza a csomagjaidat, megmutatom, hol fogsz aludni – tette a tenyerét Ilonka a hátára. Lotti magatehetetlenül lépegetett, az erős kéz enyhe nyomásának engedelmeskedve. Körül sem nézett, azt is alig fogta fel, milyen töredezett lépcsőkön léptek fel párat, és az is csak mintegy mellékesen jutott el az agyáig, hogy Ilonka néni épp a szebb időket is látott körtefáról anekdotázik valami olyasmit, hogy a nagyanyja annak idején kicsit megfaragta, aminek a nyoma még ma is látszik. Kit érdekel? De most komolyan!

Az ósdi házba belépve az orrát intenzív ételszag csapta meg, amit nehezen tudott volna beazonosítani, mindenesetre nem sok jót ígért. Remek. Még éhezni is fog itt…

– A tiéd lesz a hátsó szoba. Anyukád is ott lakott egyidőben – mosolygott rá ismét Ilonka, amit képtelen volt viszonozni. Ha ez a nő azt hiszi, majd ellágyul attól, hogy az anyját emlegeti, nagyon téved. Semmi emléke az anyjáról, amit meg az apján keresztül tud róla, egyáltalán nem olyan fantasztikus. – A dédnagymamád szobáján át kell menni, remélem, ez nem gond neked.

Na klassz. Akárhányszor ki akar jönni majd abból az átkozott helyiségből, bájcsevegnie kell egy ismeretlen öregasszonnyal. Már csak ez hiányzott. Soha nem tudott mit kezdeni az öregekkel.

Ilonka benyitott a konyhából nyíló szobába, ahol le voltak engedve a redőnyök, a tévében pedig valami fekete-fehér film ment. A tévé előtti fotelben egy összetöpörödött néni gubbasztott, és mereven bámulta a képernyőt, meg sem rezdülve az ajtónyitásra.

– Mamikám, itt van Lotti, az Erika lánya – mondta meglehetősen hangosan Ilonka, amiből Lotti arra következtetett, hogy a dédnagyanyja bizonyára nagyothall. Az idős asszony egy fél pillanatra oldalra nézett, de aztán újra a képernyőbe feledkezett, ahol egy kosztümös nő bodorított hajjal épp valami bajszos férfinek énekelt. – Nincs túl jól mostanában – magyarázta Ilonka Lottinak, és a lány némi zavart fedezett fel a hangjában, ahogy a nagynénje az anyját mentegette, amiért látszólag magasról tett a dédunokája érkezésére.

Az elsötétített szobán keresztülhaladva egy újabb ajtóhoz értek. Ahogy Ilonka benyitott, a lába alatt nagyot nyikorgott az öreg parketta.

– Itt fogsz aludni. Az ágyadat megvetettem. Utoljára anyukád aludt itt… közel harminc éve. De ne aggódj, rendszeresen takarítottam a szobát. Nézd csak, még itt vannak a polcon a régi könyvei. A fésülködőasztal fiókjában is találsz pár holmit tőle. Nem volt szívem kidobni őket.

Lotti rémülten nézett körbe. Ez rosszabb, mint amire számított. Mint egy életre kelt néprajzi múzeum. Ez az ágy is… meg az a takaró! Ránézésre van vagy két mázsa, bizonyára össze fogja nyomni, ha befekszik alá. Ez egy rémálom! Egy hetet sem fog itt kibírni! Közben meg otthon utcabál lesz a suli előtti téren, Milán is elmegy, és majd jól felszedi Biankát, mert neki itt kell raboskodnia. Még ma írni fog Csengének, hogy mentse ki innen! Igen, ez lesz a megoldás! Amint az apja lelép, szól a barátnőjének, hogy jöjjenek el érte. Zoli bá biztosan megteszi, ő igazán jó fej, nem olyan önző alak, mint a saját apja!

– Lotti, itt van a táskád – lépett be a szobába a férfi, aki a lányához hasonlóan riadtan kémlelt körbe a dohos helyiségben. Na tessék! Erre biztos ő sem számított! Hátha az utolsó pillanatban megesik rajta a szíve, és mégsem hagyja itt ezekkel… – Nagyon… kedves kis szoba – mondta végül nem túl erős meggyőződéssel a hangjában, aztán ki is hátrált, mintha menekülni akarna a látványtól, és talán az érzéstől, hogy erre kényszeríti az egy szem lányát.

Amint az apja és Ilonka kijjebb húzódott, Lotti reményvesztetten roskadt le az ágy szélére. Nagyot sóhajtva előkotorta a zsebéből a mobilját, hogy helyzetjelentést küldjön Csengének. Egy öklendezős emojival tervezte tudatni az aktuális lelkiállapotát, ám a Messenger nem akart betölteni. Létezik, hogy nincs a szobában térerő? Na remek. Még ez is. Úgy látszik, ma minden összeesküdött ellene!

A konyhában Ilonka és az apja váltottak még pár szót, a feszültséget szinte tapintani lehetett a levegőben. Lotti, mikor kiért, még elcsípte az utolsó, udvariaskodó mondatokat:

– Tényleg köszönöm, hogy befogadjátok erre a pár hétre!

– Ugyan! Mondtam már, hogy természetes! Örülünk neki! Legalább hoz egy kis fiatalos üdeséget a mindennapjainkba. Mamika is boldog lesz.

Az a Mamika, aki észre sem vette, hogy keresztülsasszézott kétszer is a szobáján? Az a Mamika, aki úgy bámulja azt a fekete-fehér borzalmat, mintha az élete függne tőle? Ja, biztos odáig van az ötlettől, hogy a nyakába sózták egész nyárra a gyakorlatilag ismeretlen dédunokáját…

– Á, Lotti! Gyere, köszönj el apukádtól! Sietnie kell vissza Budapestre, hogy elérje a gépet…

A lány kelletlenül adott két puszit az apjának, de amikor a férfi elindult, és a rozoga lépcsőkhöz ért, Lottit mintha megszállta volna valami, kirohant utána, és a nyakába vetette magát.

– Ne hagyj itt, apa, kérlek! Vigyél magaddal! Ez a hely egy borzalom! Ígérem, nem foglak zavarni, majd ülök a szobában, míg te dolgozol, megcsinálok mindent, amit kérsz, tényleg, csak ne hagyj itt!

A férfi türelmetlenül fejtegette le a rácsimpaszkodó karokat, és zavartan morogta:

– Lotti! Ne legyél gyerekes! Ezt már megbeszéltük! Csak pár hét! Ki fogod bírni! Nekem meg… mennem kell!

– Apa! Apa, kérlek! – Lotti most már kétségbeesve kiabált, nem törődve azzal, hogy a szomszédok ablakaiban meg-megmozdultak a függönyök, és kíváncsi tekintetek figyelték a szokatlan jelenetet. Újra az apja nyaka köré fonta a karját, és olyan erősen szorította, ahogy csak bírta.

– Lotti… – suttogta a férfi a lány számára szokatlanul gyengéd hangon. Talán most meggondolta magát. Talán mégis belátta, hogy kegyetlenség őt itt hagyni. Talán megsajnálta, talán lemondja azt az egész hülye utat, talán…

Egy határozott kéz érintését érezte a vállán.

– Elég ebből a csacsiságból! Engedd el apádat! – hallotta Ilonkát, mire az apja ismét kibontakozott az öleléséből, majd a torkát köszörülve eltolta magától a lányt:

– Khm… nos, igen. Megyek. Legyél rendes, oké? Majd… majd jövök érted – azzal sarkon fordult, bevágta magát az Audiba, és gázt adott.

Lotti hisztérikusan zokogott, és legszívesebben az autó után rohant volna, de Ilonka erősen fogta a karját, így mozdulni sem tudott. Amint az autó eltűnt a kanyarban, üvöltve kirántotta a kezét nagynénje szorításából, és egyenesen az arcába kiáltott:

– Gyűlöllek! – azzal berohant a házba, át az ételszagú konyhán, majd a sötét szobán, ahol még mindig egy édes-bús dal szólt a fekete-fehér filmből, a számára kijelölt szobába érve bevágta az ajtót, és hasra vetette magát az ágyon. Ököllel ütötte a nehéz dunyhát, és csak sírt, sírt, hosszan és keserűen, anélkül hogy bárki vigasztalni próbálta volna.

* * *

Arra ébredt, hogy korog a gyomra. Hát persze, reggel egy falatot sem tudott lenyelni, most pedig már… hány óra lehet?

Felült az ágyon, ami nyekkent egyet a mozdulattól. Undorodva elfintorította az orrát, és automatikusan a telefonja után nyúlt, hogy megnézze, mennyi az idő: kettő is elmúlt… Ismét nagyot kordult a gyomra. Szíve szerint éhségsztrájkolna, de valószínűleg úgysem lenne rá képes. Bizonytalanul kibotorkált a konyhába. Dédnagyanyja időközben elszundikált a fotelban, a tévé ezúttal sötét volt, akárcsak a szoba.

Kint Ilonka mosogatott, és amikor meghallotta a lány lépteit, kedvesen köszöntötte, mintha egyáltalán nem rázta volna meg, hogy Lotti pár órája olyan artikulátlanul üvöltözött vele.

– Szereted a palacsintát? Túrósat készítettem, mazsola nélkül. Édesanyád nem szerette a mazsolát, gondoltam, hátha te is anélkül ennéd.

Lotti válaszul csak leült a legközelebbi székre, és az elé tolt tányérról tömni kezdte magába a palacsintát. Szinte rágás nélkül nyelt. Szeretett volna minél hamarabb túllenni a „muszáj-programon”, hogy újra elbújhasson, és egyedül lehessen. Ilonka közben folytatta a ragacsos edények pucolását, úgy szólt a háta mögött faló lányhoz, meg sem fordulva:

– Ha van kedved, miután ettél, megmutatom a gyümölcsöst. Itt a ház körüli kertben elég nagy a gaz, tudod, nem vagyok már fiatal, nincs rá energiám. De a kerítésen túl nagyon sok szép és gazdag termésű gyümölcsfa van ám! A szomszéd faluból jár át egy fiú gondozni. Kertészmérnöknek készül. Pestre akar menni egyetemre. Jól jön neki egy kis zsebpénz a leendő tandíjra. Hamarosan érik a cseresznye, segíthetsz majd leszedni a felsőbb ágakról a gyümölcsöt. Én már nem merek ráállni a létrára, úgyhogy az utóbbi években a madarak csipegették le a legjavát.

– Miért nem az a srác szedi le? – bukott ki Lottiból, amin maga is meglepődött. Egyáltalán nem akart csevegni, és valójában elhatározta, hogy semmi nem fogja érdekelni abból, amit a nagymamája húga duruzsol csak azért, hogy szóval tartsa. Most mégis kicsúszott a száján ez az amúgy logikus kérdés.

– Péter abban segít, hogy a gyümölcsfák és az egyéb növények egészségesek maradjanak. A szüretelés más. Azt nekünk kell megoldani. Pontosabban nekem. Mamácska… de hát láttad. Ő már igazán idős.

– Hány éves? – kérdezte Lotti, és most tényleg dühös volt magára. Az a fura öregasszony aztán igazán hidegen hagyja, még akkor is, ha elvégre az egyetlen élő „egyenes ági” felmenője az anyja részéről.

– Idén tölti a kilencvenet.

– Azta… – Lotti őszintén elképedt. Hogy lehet, hogy a nagyanyja és az anyja olyan fiatalon meghaltak, mindketten abban a szörnyű betegségben, a rákban, a dédnagyanyja viszont kilencvenévesen is él és virul? Na jó, ez talán túlzás, amit idáig látott belőle, messze van a virulástól, de akkor is. Kilencven év. Mennyi mindent átélhetett… Lotti sosem volt jó történelemből, sőt, Kárász miatt szívből gyűlölte a tantárgyat. Képes volt hetedikben majdnem megbuktatni, csak mert nem tanulta meg kívülről Kossuth egyik híres beszédét, ami amúgy nem is a tanagyag része, csak Kárász szokás szerint kicsit túlpörögte a témát. De annyit még neki is sikerült összeraknia fejben, hogy ezek szerint a dédnagyanyja a huszadik század legzűrösebb eseményeit mind testközelből tapasztalhatta meg.

– Bizony. Ő maga az élő történelem – mondta Ilonka, mintha csak olvasott volna Lotti gondolataiban. – A második világháború idején akkora volt, mint te most. Fiatalasszonyként izgulta végig ötvenhatot, már nagymamaként a rendszerváltást, és…

– Van itt valahol térerő? – vágott közbe Lotti. Egyáltalán nem volt kedve a gyorstalpaló történelemleckéhez, akkor sem, ha a saját dédnagyanyja a főszereplő. Különben is, már bőven többet csevegtek, mint amennyit egyáltalán szeretett volna. Itt az ideje felhívni Csengét, különben ma már nem érnek ide érte, és itt kell töltenie az éjszakát. – A szobában nem működött a telefonom – tette hozzá magyarázatként, mintha nagynénje szemöldöke erre a hiányzó részletre vonódott volna fel olyan féloldalasan.

– A ház előtt van egy pont, ahol néha el lehet csípni. A körtefa oldalában, ahová nagymamád annak idején, kislányként bevéste a nevét. Majd megmutatom.

Hogy Ilonka a bevésést vagy a térerőt elcsípő pontot akarta-e megmutatni, nem derült ki, mert Lotti dühösen hátratolta a székét, és egy „ezt nem hiszem el!” felkiáltás kíséretében kiviharzott a konyhából.

Odakint már perzselt a júniusi nap, jó lett volna bekennie magát naptejjel, a válla gyorsan leég, ha nem vigyáz. De most egyáltalán nem törődött ezzel az apró részlettel. Odavágtatott az elvadult körtefához, és megpróbálta befogni a térerőt, de semmi. A telefon tovább karikázott, majd egyszer csak kikapcsolt. Hát szuper, még le is merült ez a vacak! Lotti dühösen dobbantott egyet a lábával, mire Ilonka jelent meg az ablakban, és kikiáltott neki:

– Minden rendben? Segítsek valamit?

– Nem kell! – vágta vissza ingerülten.

Szinte égette a hátát nagynénje tekintete az ablakból, így inkább sarkon penderült, és elindult az L alakú ház másik vége felé. Ott látott egy ajtót. Elhatározta, bármit is rejt, bemegy, ahogy otthon is magára szokta csapni a szobája ajtaját, amikor épp semmi kedve egy légtérben lenni az apjával. Legalább amíg a dühe csillapodik, nem kell farkasszemet néznie a gyűlölt nagynénjével. Hiába mézes-mázoskodik, akkor is gyűlöli, mert megakadályozta, hogy az apja az utolsó pillanatban meggondolja magát, és elvigye innen.

Az ajtó sokkal nehezebben nyílt, mint amire számított. Nem lehetett csak úgy feltépni, és keservesen nyikorgott is. Lotti már megbánta, hogy pont ezt a menekülési tervet találta ki hirtelenjében, pláne, mert az ajtó egy sötét, kamraszerű helyiséget rejtett egy, szemmel láthatóan a padlásra vezető létrával. Megborzongott. Sosem szerette a fantasyt és az ijesztő történeteket. Egyszer a suliban Ábel, egy nagyon hülye osztálytársa, döglött egeret dobott a padjára. Persze nem igazi döglött egér volt, csak valami állatboltban vett macskajáték, de Lotti kis híján infarktust kapott a látványtól. Most is attól tartott, hogy valami ilyesmibe botlik. Az ilyen helyeket szeretik az egerek. Meg a patkányok. A vadasparkban legalábbis kísértetiesen hasonlít ehhez a helyiséghez az a díszlet, ami között ezek az ocsmányságok laknak. Mikor ott jártak az osztállyal, akkor is a hányinger kerülgette. Ha már osztálykirándulás… egyszer a Skanzenban is voltak. Na, ott látott utoljára ilyen ósdi berendezést, mint ami itt van a konyhában és a szobákban. Sehol egy kapszulás kávéfőző vagy mikró, egy praktikus IKEA-s bútor, vagy akár csak egy ötven évnél fiatalabb szőnyeg.

Elfintorodott. Ha nem éri el Csengét, más módon kell kiszabadulnia innen. Jár itt vajon távolsági busz? És ha igen, honnan deríthetné ki a menetrendet? Mert ha nincs térerő, a gyenge mobilnettel sem megy sokra.

Kezdett egyértelműnek tűnni, hogy ezt az éjszakát nem ússza meg, itt kell maradnia. De ha ügyesen kikérdezné Ilonkát, persze úgy, hogy ne jöjjön rá a szökési tervére, talán találna rá módot, hogy mihamarabb lelépjen. Ez az! Ezt kell csinálnia. Meg kell próbálnia leheletnyivel kedvesebben közelíteni ahhoz az undok nőhöz. Csak amíg kihúzza belőle, amit tudni akar.

Ez a terv egészen megnyugtatta. Nincs más dolga, mint addig kibírni, míg kap egy használható infót. És addig mégis mit csináljon?! Ritkán szokott unatkozni; ha épp nincs más dolga – meg néha olyankor is, ha éppen lenne, mondjuk, némi dolgozatra való felkészülés vagy leckeírás, ilyesmik… –, a telefonját nyomkodja, de mivel az per pillanat tök süket, kénytelen mással elütni az időt. Abba a borzalmas szobába semmi kedve nem volt visszahúzódni. Még mit nem! Hogy ismét keresztül kelljen botorkálnia a habókos dédnagyanyján?! A kamra undorító és félelmetes, a konyhában Ilonkával kellene csevegnie, amihez végképp semmi kedve… Mit is mondott az a nő? Hogy hátul van valami jóféle gyümölcsös. Úgy döntött, megnézi. Óvatosan előbújt a kamrából. Az ablakban szerencsére már nem látta ott Ilonkát, így kissé nekibátorodva közelítette meg a rozoga kerítést.

Meglepődött, amikor a kerítésen túli emelkedőn valóságos birtok fogadta. Mindenféle zöldségek sorakoztak katonás rendben: paradicsom, saláta, krumpli, paprika, és még sok fűszernövény, amiket képtelen lett volna felismerni. Mindenesetre a sorok között olyan illat volt, mint egy zöldségesnél. Kicsit hátrébb, egy hatalmas cseresznyefán piroslottak a gyümölcsök, mögötte szerényen meghúzódott pár kisebb fa, talán barack vagy körte – Lottinak fogalma sem volt. A történelem mellett a biológia sem tartozott soha a kedvencei közé. Most mégis szájtátva bámulta ezt a váratlan csodát, erre tényleg nem számított, hogy az elhanyagolt kert ilyen gazdaságot rejt maga mögött.

A cseresznyefáról lecsípett két félig érett, páros gyümölcsöt, és a fülére akasztotta. Mindig szerette volna kipróbálni ezt a „fülbevalót”. Mosolygott egyet az orra alatt, aztán arra gondolt, ha működne az a vacak telefon, most lőne egy szelfit, és kiposztolná. Behalna, ha Milán nyomna rá egy lájkot…

– Anyukád is szerette a cseresznye fülbevalót. Van is róla valahol egy fotó. Majd előkeresem neked – hallotta meg Ilonka negédes hangját, mire ijedtében lekapta a füléről a gyümölcsöket, és elhajította. Automatikusan karba fonta maga előtt a karját, és megrántotta a vállát. Hogy került ide ez a nő? Most tényleg követi, vagy mi van?

Ilonka lecsípett a fáról pár érettebb cseresznyét, kettőt Lotti felé nyújtott, a többit pedig a saját markában tartva, korát meghazudtoló könnyedséggel leült a nagy fa tövébe. A lány csak állt mellette kelletlenül, a cseresznyéket szorongatva. Nem futhat el mindig, ha ez a nő a közelébe jön. Különben is, hova menekülne előle? Vissza a kamrába?…

– Nagyon hasonlítasz rá. Biztos mondta már apukád – folytatta Ilonka.

– Nem mondta. Nem szokott mesélni róla.

– Ó… – nézett fel a rágást abbahagyva a nő a lányra, majd kezét napellenzőként a szeme előtt tartva hosszasan fürkészte Lotti arcát.

– Nem voltak jóban. Én meg egyáltalán nem emlékszem rá, szóval… – vonogatta tovább a vállát a lány közönyösséget tettetve, de közben valami furcsa remegést érzett a gyomra tájékán. Már megszokta, hogy az anyjáról csak azt a keveset tudja, ami annyira elég, hogy tényként szerepeljen a tudatában: őt is anya szülte, aki sajnos idő előtt meghalt egy csúnya betegségben. Ennyi. Minek bolygatni a múltat, ha az állítólag nem volt szép? Most viszont, hogy a nagynénje állandóan szóba hozza… Nem, az nem lehet, nem érdekli semmi, ami az anyjával kapcsolatos! Mert… mert úgy egyszerűbb. Most már bánta, hogy nem futott el. Érezte, hogy nem úszta meg ennyivel. Ilonka olyan csapot fog kinyitni, amit ő soha nem akart…

– Édesanyád fantasztikus teremtés volt. Egy földre szállt angyal. Nagyon szerettem őt – jelentette ki a nagynénje, és intett Lottinak, hogy üljön le mellé. – Közel öt évig lakott itt nálunk. Tudtad?

– Itt? Miért? – képedt el Lotti. Eredetileg nem tervezett letelepedni a nagynénje mellé, de valami láthatatlan erő vonzotta, hogy életének szándékosan elzárt területéről információmorzsákhoz juthasson. Lassan leereszkedett a fa tövébe, kellő távolságra Ilonkától, és még mindig a cseresznyéket gyömöszölve az ujjai között, a földet bámulta. Ezek szerint az anyját is ide száműzték? Ráadásul évekre? Hogy lehetett azt túlélni? Ezért mondta olyan jelentőségteljesen Ilonka, hogy az a szoba, amit ő most megkapott, az anyjáé volt? Nem, erről semmit sem tudott.

– Bizony. Kilencévesen költözött hozzánk az anyukájával… miután az édesapja meghalt.

– Mi baja volt a nagyapámnak? – Furcsa volt „nagyapámnak” hívnia valakit a múltból, akit sosem ismert, akiről semmit sem tudott, mégis, a dolog gyakorlati részét tekintve a felmenője. Sosem használta azelőtt még ezt a szót. Kicsit bele is borzongott. Ha az anyja kilenc volt, ő sem lehetett még olyan öreg…

Ilonka arcán felhők gyülekeztek. Lotti látta a szemében a zavart, és arra számított, hogy valami homályos magyarázatot fog kapni, ehelyett Ilonka kendőzetlenül lerántotta a romantikus képzelgéseket sosem látott nagyapja alakjáról:

– A nővérem férje, a nagyapád színésznek tanult. De nem igazán lett sikeres. Elkeseredésében az italhoz fordult. Sokat ivott. A halála körülményeit valójában a nagymamád sem tudta pontosan. Vagy… nekünk nem mondta.

Lotti igyekezett megemészteni a hallottakat. Ha valaha is elképzelte volna a nagypapáját, biztosan nem így. Az alkohol elég szívás… ugyanakkor… a nagyapja színésznek tanult! Ez, akárhogyan is nézzük, azért elég izgalmas…

– És anyám? Ő is ilyen… izé… színészi beállítottságú volt? – Lottit meglepte, hogy így kibukott belőle a kérdés. Egyáltalán nem állt szándékában Ilonkát az anyjáról faggatni, most mégis azon kapta magát, hogy érdekli, mi öröklődött át az édesanyjába a különös nagypapából.

– Őt inkább az irodalom érdekelte. Állandóan olvasott. És verseket írt. Később novellákat. Miután az anyukája, vagyis a nővérem, Ágnes visszautazott Budapestre, és „bizonytalan ideig, amíg rendezi a sorait”, itt hagyta velünk Erikát, a könyvek lettek a vigaszai. Eleinte igen vágyódott az anyja után, de aztán megszokta, és szívből megszeretett itt nálunk. Vidám volt, és cserfes… Az iskolaújság készítésébe is beválasztották. Mikor annyi idős volt, mint te, állandóan a községi könyvtárat bújta. Valamin nagyon dolgozott akkoriban, amiről csak annyit volt hajlandó elárulni, hogy még titkos, majd elmondja, ha eljön az ideje… csak aztán… kapott egy levelet az édesanyjától, és visszautazott hozzá Budapestre.

Egy darabig csendben ültek a cseresznyefa alatt. Lotti megpróbálta elképzelni az alig tízéves édesanyját, ahogy itt maradt a rokonoknál egyedül – ahogy most ő is. Furcsa bizsergést érzett a szíve tájékán, ahogy megsajnálta a félárva kislányt, akinek csak a könyvek jelentettek némi boldogságot. Félárva kislány a ritkán látott rokonoknál… pont, mint ő. Lehetséges volna, hogy a sors ilyen pontosan ismétli önmagát?!

Ilonka közben felidézte magában azt a pár boldog évet, amikor húga kislánya velük élt. Ő, akinek soha sem volt saját gyermeke, Erikát úgy szerette, mintha az övé lett volna.

– Édesanyád rendkívül kedves, érzékeny lány volt – mondta aztán halkan. – Rajongott a nagyanyjáért… a te dédnagymamádért. Mamika nem volt mindig ennyire magába zárkózott. Csak hát… megviselte az élet.

Lotti zavartan gondolt a furcsa öregasszonyra, aki szüntelenül azokat a fekete-fehér filmeket bámulja, és fel sem nézett, amikor ő, az egy szem dédunokája belépett a szobába. Vajon mit evett rajta az anyja? Hogy is fogalmazott Ilonka? „Rajongott érte”… Érthetetlen!

– Mi az, amit állandóan néz? – kérdezte nem túl őszinte érdeklődéssel a hangjában. Úgy érezte, az anyja hiába rajongott ezért a néniért, ő képtelen lenne akár tíz percet is eltölteni a társaságában. Miről beszélgetnének? A dédnagyinak valószínűleg fogalma sincs, hova fejlődött a világ, mialatt ő bent ragadt a fekete-fehér filmek világában, valahol a huszadik század elején.

– Karády Katalin-filmeket – felelte mosolyogva Ilonka. – Tudod, ki volt Karády?

Lotti válaszul csak megvonta a vállát. Sosem hallotta még ezt a nevet, és nem is érdekelte. Ő is tudna olyan neveket bedobni, akikről ezeknek az ósdi nőszemélyeknek valószínűleg fogalmuk sem lenne. Ariana Grande például? Hülyeség volt rákérdezni azokra a filmekre.

– A huszadik század egyik legnagyobb, legkülönlegesebb színésznője. Dédnagymamád – és még nagyon sokan akkoriban – odáig volt érte. Olyan őszinte rajongással szerette, ahogyan csak egy igazi sztárt lehet. Például a hollywoodi sztárokat.

– Pff! – szaladt ki a lesajnáló hang Lotti fogai között. Na persze. A dédnagyi és Hollywood! Lefogadná, hogy gőze sincs, hol van Amerika. És méghogy rajongás! Pár béna film a múltból… Egy igazi rajongó követi a kedvenceit a közösségi oldalakon, mindent elolvas róluk, ami csak a neten fellelhető… na igen, egy olyan „normális” világban, ahol egyáltalán van térerő meg wifi.

– Dédnagymamád egyszer, még gyerekként, személyesen is találkozott vele – tette hozzá Ilonka, azzal felpattant, mintha csak erről eszébe jutott volna, hogy ott felejtett valamit a tűzhelyen. Pár lépés múlva visszakiáltott Lottinak úgy, hogy meg sem fordult közben:

– Pontban hat órakor vacsorázunk! Ne késs el!

Lotti eldobta a markából az alaposan szétnyomódott cseresznyéket, fintorgott egyet, majd előkotorta a nadrágja zsebéből a telefonját, és automatikusan megnyomta az oldalán a bekapcs gombot, hogy megnézze, mennyi ideje van még a vacsoráig. A készülék azonban sötét maradt.

– Ja, persze – csapta le maga mellé a földre idegesen. – Lemerült ez a vacak! – Gondolatban átkutatta a táskáját, hova is tette a töltőt, hogy majd abba a borzalmas szobába visszaérve feltölthesse a telefonját – konnektor azért csak akad ebben a nyamvadt házban… És akkor nagyon kellemetlen felismerés hasított az agyába. A töltőt nem csomagolta el, otthon hagyta, a budapesti szobájában, az ágya mellett bedugva!

– Ezt nem hiszem el! – nyögte félhangosan.

Újra sírhatnékja támadt. Ilonkának tuti biztos, hogy nincs töltője; ha van is mobilja, az még valami kőkorszaki, nyomógombos modell lehet. Ő viszont, ha nem tud életet lehelni a sajátjába, telefon nélkül tényleg el lesz zárva a civilizációtól! Nemhogy netezni, de telefonálni sem fog tudni, még ha véletlenül elcsípné azt a bizonyos pontot a körtefánál, akkor sem! Hogy éri így el Csengét, hogy jöjjenek érte?! Ezt nem lehet kibírni!

Ahogy a felhúzott térdén a két tenyerébe temette az arcát, a fejében váratlan képek villantak fel.

Egy alkoholista, színésztanonc nagypapa… egy nem túl gondos nagymama, aki képes volt évekig „itt felejteni” a saját lányát, csak hogy rendezze a sorait… az anyja, aki a könyvtárban ücsörgött, valami titkos projekten dolgozva, amiről sosem hullt le a lepel… és a dédnagyi, aki a mai napig rajongója egy régen ünnepelt színésznőnek. Dühítette, hogy ennyire befészkelték magukat ezek az információk a fejébe. Egyáltalán nem akarta, hogy bármi is érdekelje őt a múltjának abból a részéből, aminek köze van ehhez a borzalmas helyhez. Mégis… nem tudta kisöpörni a kíváncsiságot a gondolatai közül.

Idegesen megrázta magát, és ökölbe szorította a kezét. „Koncentrálj, Lotti! Ki kell jutnod innen mielőbb! Nem hagyhatod, hogy ez a sok régi sztori, amikről a nagynénéd hablatyolt, összezavarjon!”

És ekkor végre megszületett a fejében az első használható ötlet. A könyvtár! A könyvtárakban szokott lenni wifi, elvégre ez már a huszonegyedik század! Csak van a sok ósdi papírkötet mellett egy számítógép is! A könyvtárakat nem szokták csak úgy bezárni, bármennyire is világvégi pici falu ez, annak a könyvtárnak, ahová az anyukája járt, még ma is működnie kell! Már csak azt kell kiderítenie, hogy jut el abba a könyvtárba. A gépről ír majd Csengének, aki állandóan a telóján lóg, szóval hamar fog válaszolni. Ezt az éjszakát sajnos kénytelen lesz itt eltölteni, de holnap kijut innen!

Megkönnyebbülten sóhajtott, szakított magának pár szem cseresznyét, és elindult, hogy bármennyi is az idő, „pontban hatkor” a vacsoraasztalnál ülhessen. Úgy érezte, most, hogy van menekülési terve, még enni is képes lesz.

* * *

A vacsoránál az idős asszony szótlanul rágcsálta az elé rakott kenyeret, lassan kanalazta mellé a levest, vigyázva, nehogy a kissé remegő kezével kilöttyintse, és továbbra sem mutatott semmi érdeklődést a hirtelen odacsöppent dédunoka iránt. Mintha észre sem vette volna, hogy ezúttal nem ketten, hanem hárman ülnek az asztal mellett.

Lotti mindig is utálta a leveseket, sosem tudta megérteni, mit lehet szeretni a zsíros lében ázó zöldség- és húscafatokon. Most azonban nem ért rá azzal foglalkozni, hogy undorodva arrébb tolja a tányért. Vadul cikáztak a gondolatai. Na, erre sem fogadott volna nagyobb összegben, hogy nyáron az lesz a leghőbb vágya, hogy eljusson egy könyvtárba. Pár hete, még a suliban, Milán az udvaron haknizott azzal, hogy csak a lúzerek teszik be a lábukat ilyen helyre, így aztán ő is inkább késett a kötelező olvasmány visszavitelével, nehogy Milán meglássa, amikor épp rendezi a kölcsönzését. Mit evett vajon az anyja a könyveken? Ő világéletében utált olvasni, untatja a sok szöveg, szívesebben nézeget videókat a telefonján – rejtély, hogy a „régi” emberek hogyan bírták ki a technika vívmányai nélkül. Nagy mázli, hogy ő már beleszületett a tutiba. Csak ez a borzalmas pech ne lenne, hogy pont itt, az isten háta mögött élnek az egyetlen rokonai.

Mély levegőt vett, és minden bevezető nélkül belekérdezett a csendbe, amit idáig csupán a kanalak csörömpölése tarkított:

– Hogy jutok el a könyvtárba?

A kérdés úgy hatott, mintha bombát dobtak volna egy nyugalmas szigetre. Ilonka kezében félúton megállt a kanál, a dédnagymama pedig most először felpillantott, és egyenesen Lottira szegezte szürkéskék, vizenyős szemét:

– Erika? – szólt elhaló hangon, mint aki hetek vagy talán hónapok óta nem használta a hangszalagjait.

Lotti zavarba jött, bíborvörös arccal sütötte le a tekintetét, Ilonka pedig megfogta idős anyja ráncos, hideg kézfejét:

– Mamikám, ő itt Lotti. Erika lánya. Tudod, mondtam, hogy pár hétre hozzánk költözik, amíg Róbert… az apja külföldön dolgozik.

Az idős asszony nem reagált, csak bámulta tovább a vele szemben ülő lányt. Lotti úgy érezte, nem bírja tovább elviselni a vizslatást.

– Meséltem ma Lottinak róla, hogy az édesanyja mennyire szeretett könyvtárba járni. Biztos szeretné megnézni anyukája egykori kedvenc helyét. Hát nem kedves ötlet? – mosolygott Lottira, aki még lejjebb süllyedt a kemény faszéken. Lelkiismerete háborgott, elvégre esze ágában sem volt romantikus képzelgésekbe bonyolódni anyja egykori kedvelt időtöltése kapcsán, ő csak a netet szeretné végre valahára használni, hogy kiszabadulhasson innen. Nem válaszolt Ilonkának, csak biccentett, bármit is jelentsen a mozdulat.

– Még megvan a kamrában anyukád biciklije. Holnap előkeresem. Ő mindig azzal gurult át… Csak tíz kilométer. Lehet menni busszal is, de az ritkán jár. Majd megkérem Pétert, hogy kísérjen el.

– Pétert? – hökkent meg a lány. Már csak az hiányzik, hogy a nyakába sózzanak egy idegesítő tagot, aki csak akadályozza a terve kivitelezésében.

– Péter a fiú a szomszéd faluból, aki segít a kertben. Tudod, akiről meséltem. Kölcsönadom neki a saját biciklimet, nem fog nehezére esni, hogy tegyen egy kis kitérőt.

Kis kitérő? Tíz kilométer? Lottinak egyáltalán nem tetszett ez a fejlemény, de nem akart elkezdeni akadékoskodni, elvégre valahogy muszáj eljutnia a könyvtárba. Ha csak így lehet, hát valahogy ki fogja bírni annak a fafejnek a társaságát.

Igyekezett normális arcot vágni, elrejtve a valós érzéseit, majd kényszeredett illedelemmel megköszönte a vacsorát, és bevágtatott a hátsó szobába. A hátában érezte az öregasszony szürkés szemének vizslatását, ami komolyan kezdte idegesíteni. De tényleg, mit bámul rajta? Most esett le neki, hogy itt van? És ez is milyen már, hogy összekeverte az anyjával…

Erre a felismerésre ismét megborzongott. Az ágyon ülve körülnézett, mert bár egyáltalán nem érdekelte itt semmi és senki, azért mégis volt abban valami bizarr, hogy ezek szerint az anyukája jó harminc évvel ezelőtt ugyanebben a helyiségben lakott… valószínűleg ugyanezeket a ronda függönyöket kellett elviselnie… ugyanígy nyikorgott alatta az ágy… ugyanezekben a szekrényekben voltak a ruhái… A tekintete most a saját sporttáskájára siklott, ami még mindig kicsomagolatlanul hevert a szoba közepén. Nem, biztos, hogy ő itt nem fog kipakolni. Sőt, ma még a zuhanyzást is kihagyja, az a múlt századi fürdőszoba a retró csempéivel annyira borzalmas… Holnap már Csengéék csúcsszuper fürdőjében fog ejtőzni. Addig csak kibírja…

Feltápászkodott, és lassan körbejárt a szobában. Megérintette a ránézésre bő százévesnek tűnő, dupla tükrös fésülködőasztalt, benyitott a szekrénybe, amiből furcsa, dohos szag áradt, kilesett az ablakon – a párkányon piros muskátli virágzott, mindig is utálta ezt a növényt, borzalmasan „vidékinek” tartotta. Aztán az ablak mellett, a keskenyebb falon megpillantott egy régi fotót vaskos, aranyozott keretben. A képen egy fiatalasszony nézett a fényképész kamerájába szomorkás, sőt szigorú szemmel és a feje tetejére kanyarított konttyal. Mellette két kislány állt illedelmesen, akkora masnival a hajukban, ami már-már idétlenné tette a megjelenésüket. Lottinak nem volt nehéz megfejtenie, hogy a fiatalasszony a mostanra összeaszott dédnagymama, a két kislány pedig Ilonka, illetve Ágnes, az ő nagymamája. Vajon az anyukája kedvelte ezt a képet? Vajon meg tudta bocsátani a saját anyjának, hogy itt hagyta évekre? Vajon megbánta, hogy végül utánament Budapestre, és nem fejezte be azt a valamit, amin annyira dolgozott?

Amint ráeszmélt, hogy miken töpreng, idegesen összefonta a karját. Nem, nem érdekli semmi a múltjának ebből a szegletéből. El kell innen menekülnie, olyan hamar, ahogy csak lehet.

És ezzel a gondolattal bebújt a nehéz dunyha alá – ami a nyári nagy hőség ellenére jólesett a vastag falú ház hűvösében –, hogy egy gyors elalvással is siettesse a másnapot, amikor is nyélbe ütheti a szökési tervét.

* * *

Másnap reggelre Ilonka a kamraajtónak támasztotta a biciklit. Lotti körbejárta a kissé rozsdás járgányt, majd hitetlenkedő kacaj buggyant ki belőle:

– De hát ezen még váltó sincsen!

– Anyukádnak is megfelelt – jegyezte meg Ilonka, mire Lotti durcásan vágta vissza:

– Én nem vagyok az anyám! – azzal fogta magát, és kirohant a kertkapun, mintha lenne bármi fogalma arról, merre induljon. Most már tényleg idegesítette, hogy folyton az anyjával példálóznak. Mikor fogják fel végre, hogy semmi köze nincs hozzá? Azon kívül persze, hogy a világra hozta… De egyáltalán nem emlékszik rá, és jobb is ez így, minek bánkódjon valaki után, aki soha nem volt és már nem is lesz az élete része?!

Ilonka szerencsére nem futott utána. Talán úgy volt vele, hogy egy tizenhárom éves lánynak már nem kell fogni a kezét, majd lecsillapodik és visszajön. Talán úgy volt vele, nehéz lehet ennek a fiatal léleknek hirtelen ennyi, az édesanyjához kötődő emlékkel találkoznia, hiszen soha senki nem mesélt neki róla idáig. Talán úgy volt vele, meg kell várni, amíg magától, a saját ritmusában nyit feléjük. Ilonka bölcs nő volt.

Lotti jó tíz perce gyalogolt, amikor megtalálta a buszmegállót. Nagyot dobbant a szíve. Akár Budapestig is elbuszozhatna – persze ha megtalálná a fővárosba menő járatot. Mert, ahogy a telefon kijelzőjéhez szokott szemével nehézkesen átböngészte a kopott táblán függő menetrendet, ez a busz csak a környező falvakba viszi át, és… igen, van egy olyan megálló is, aminek az a neve, hogy „Könyvtár”. Első lépésnek ez jó lesz. Aztán mindent elintéz a neten. Ráír Csengére, és addig ül a gép előtt, míg a barátnője válaszol. Ha nem tudnak idáig leutazni, megkeresi a megfelelő buszjáratot, és akkor csak elé kell jönniük a pályaudvarra. Csenge szülei nagyon jó fejek, biztosan segíteni fognak!

Abban a pillanatban feltűnt a kanyarban a sárga busz. Micsoda szerencse! Ilonka azt mondta, ritkán jár, és tessék! A sors is azt akarja, hogy minél hamarabb megoldódjon végre ez a lehetetlen helyzet!

Türelmetlenül kaptatott fel a busz lépcsőjén, pont összeütközött egy leszálló sráccal, akinek Lottival ellentétben ráérősek voltak a mozdulatai.

– Bocsánat – mondta a fiú, pedig a közlekedési illem szerint Lottinak kellett volna megvárnia, míg ő leszáll. Lotti csak morgott egyet válaszul, és már vágtatott volna hátra egy üres üléshez, amikor a sofőr utánaszólt:

– Hová-hová?

Lotti érezte, hogy bíborvörös lesz az arca. Nem utazott még helyközi busszal, az apja az iskolába is autóval fuvarozta, ha pedig Csengével békávéztak, a zsúfolt járatokon senkit nem érdekelt, melyik megállóig mennek.

– A… a könyvtárba… – nyögte, mire a sofőr matatott valamit a hatalmas kormány mellett.

– Kettőhúsz – mondta, mire Lottinak leesett, hogy a pár megállóért fizetnie kellene, ám a pénztárcáját természetesen, minden egyéb iratával együtt, Ilonkáéknál hagyta, ahogy nagy dühében elviharzott.

Idegesen kotorászni kezdett a zsebében, de egy használt zsebkendőn kívül semmit nem talált. Ekkor a fiú, akivel az imént összeütközött, visszalépett a buszra, és adott a sofőrnek némi aprót.

– Kösz… köszi… – motyogta Lotti, és nem mert a fiú szemébe nézni.

– Nincs mit. A könyvtár első alkalommal ingyenes, de ha be akarsz iratkozni, legközelebb vigyél pénzt – mondta a fiú kedvesen, majd intett a sofőrnek, mintha ismerné, és ráérős léptekkel elsétált.

A busz ajtaja becsukódott, Lotti pedig megszégyenülten rogyott le az első üres ülésre. Még csak ez hiányzott! Hogy egy vadidegen srác segítse ki… Vissza sem fogja tudni adni neki a kölcsönt. Na, nem mintha ez olyan őrületesen nagy összeg lenne, de azért… érezte, hogy az alakítása több volt, mint kínos. Persze egyáltalán nem érdekli, mit gondol róla egy ilyen vidéki tag, de azért na. Nem hiányzik az ilyen jelenet az ember életébe.

Szégyenkezve lesett ki az ablakon, nézte, ahogy a busz régi, romos vagy épp láthatóan szeretettel gondozott házak között kanyarog, egy pillanatra el is ámult, amikor két falu közt egy lakatlan, de lélegzetelállítóan szép útszakaszhoz értek. A domboldalban tehenek legeltek, a domb tetején pedig úgy szikrázott a nap, mintha csak az lenne a célja, hogy rádöbbentse a fővárosi lányt: a természet fölött még szebben tud sütni, mint a magasra törő plázák csupa üveg ablakain át.

Pár megálló múlva a sofőr rikkantása zökkentette ki gondolataiból:

– Megérkeztünk a könyvtárhoz! Jó olvasgatást! – azzal göcögött párat a saját szellemességén, Lotti pedig köszönés nélkül leugrott, és csak egy gyors fohászt mondott el magában, hogy visszafelé ne kelljen találkoznia ezzel a kellemetlen alakkal… Persze visszafelé lehet, hogy gyalogolnia kell, mert nem valószínű, hogy még egy ismeretlen megszánja az útiköltséggel.

Most viszont nem akart ezen problémázni. Gyorsan körülnézett, és meg is látta az alacsony, de láthatóan pár éve felújított épületet zászlóval és hatalmas címerrel a bejárati ajtó mellett. „Községi könyvtár”. Ez az! A szíve erősebben dobbant: már csak pár lépés választja el a civilizációtól!

Belépve megcsapta az iskolai könyvtárból ismert könyvszag. Össze is rándult a gyomra, ez a szag a számonkérésre emlékeztette, és arra a könyvekből áradó, ki nem mondott, de mindig érzett szemrehányásra, hogy őt bizony a tudományok kevéssé érdeklik. Odanyargalt a pulthoz, ahol egy idős, szemüveges nő ücsörgött unott arccal, és hadarva előadta a mondandóját:

– Jó napot kívánok, én netezni jöttem… vagyis… lehet itt használni számítógépet?

A nő lejjebb tolta a szemüvegét, kipillantott fölötte, és fürkészte egy darabig Lotti arcát, majd lassan a legtávolabbi sarok felé mutatott:

– Ott van a gépünk. Be vagy iratkozva?

– Nem, én… először vagyok itt… Úgy tudom, az első… szóval… ingyenes…

– Vagy úgy – bólogatott a nő. – Ha közösségi oldalt használsz, ne felejts el a végén kilépni. És ne jegyeztesd meg a jelszót!

– Alap – bukott ki Lottiból, amit a nő szemtelenségnek vehetett, mert kissé sértődötten tette hozzá:

– Egyeseknek nem az. Aztán itt reklamálnak, ha valaki belemászik a fiókjukba. Pedig mindenki a maga hülyeségéért felelős, nem igaz?

Lotti nem volt biztos benne, hogy még mindig a közösségi oldalakra való belépésről beszél a nő, de igyekezett nem leragadni ennél a problémánál. Megköszönte a „kedves” útbaigazítást, és hátrasietett a géphez, ami már messziről úgy hívogatta, mint egy csábító habos sütemény. Az iskolában is ilyen kockagépek voltak, így nem jött zavarba a látványtól, és még azt is tudta, hogyan kell egy ilyen öreg darabot használni. Azonnal belépett a Facebookba, és Messengeren ráírt Csengére.

Nem fogod elhinni, milyen helyre kerültem! Apám a múlt századba száműzött, de komolyan! Egy könyvtárból írok (el ne mondd Milánnak!!! :P), mert ezen a helyen még térerő sincs! Meg a töltőmet is otthon hagytam… Most képzeld el! Telefon nélkül egy ilyen szituban! Totális csőd! Figyelj! El kell jönnötök értem! Ígérem, kitakarítom helyetted a szobádat, meg csak keveset fogok kajálni, de hadd maradjak nálatok, míg apám hazajön! Lécciléccilécci! Szerinted még ma el tudtok jönni? Ha nem, akkor megyek busszal, csak a végállomásra ugorjatok el értem. Szólj, és csekkolom a menetrendet!

És most hogyan tovább? Az alkalmazás jelzése szerint Csenge még nem olvasta el az üzenetet. Hol a fenében lehet? Csenge mindig és mindenhova magával viszi a telefonját, még éjszaka sem kapcsolja ki. Az meg eléggé elképzelhetetlen, hogy túrázni ment volna a hegyekbe, ahol esetleg nincs térerő. Különben is, eleve az elképzelhetetlen, hogy ezen a rettenetes falun kívül van még olyan hely a világon, ahol nincs térerő…

Egy darabig bámulta a monitort, szuggerálta a jelecskét, hogy váltson át „elolvasta” státuszra az üzenet, de nem történt semmi. Kezdte kínosan érezni magát. Erre nem volt felkészülve, hogy nem érkezik meg Csenge válasza azonnal, és itt kell ücsörögnie céltalanul. Megnyitott egy új lapot a böngészőben, és elolvasta a legfrissebb pletykákat a kedvenc együtteséről és azokról a közszereplőkről, akiket a közösségi oldalakon követ. Lájkolt párat az osztálytársai nyaralós fotóiból (micsoda mázlisták, hogy a szüleik a tengerhez viszik őket, nem egy isten háta mögötti faluba, mint őt az apja…), aztán újra rálesett az elküldött üzenetre, hátha változott valamit a helyzet, de ismét meg kellett állapítania, hogy Csengét mintha elnyelte volna a térerő nélküli fekete lyuk. Hát szuper, de tényleg.

Dühösen fújtatott egyet, aztán karba font kézzel unatkozott. Óvatosan körbekémlelt. Ezen a meleg június végi napon alig voltak a könyvtárban. Néha betért egy-egy fiatal anyuka az ordító gyerekével, villámsebesen kivettek valami mesekönyvet, aztán siettek is tovább. A sarokban ült egy hatvan körüli nő, aki olyan közelről olvasta a kezében tartott könyvet, mintha legalábbis kiszagolni akarná a betűket. A folyóiratolvasóban egy huszonéves forma srác jegyzetelt, néha köhécselve, ami az amúgy csendes helyiségben rém bosszantóan hatott.

Lotti nyújtózott egyet, aztán unalmában beírta a keresőbe, hogy „Karádi Katalin”. A rendszer azonnal korrigálta a helyesírást, így megtudta, hogy dédnagyanyja kedvence y-nal írta a nevét. Sőt, a Wikipédia szerint nem is ez volt az eredeti neve. Hm. Különös. Már az 1900-as évek elején is művészneveket használtak a színésznők? Alaposan ledöbbent, nem számított rá, hogy ennyi találatot fog hozni a keresése. Ráadásul egészen friss dátumú cikkeket is feldobott a gugli.

Átkattintott a képtalálatokra. Ezért a nőért voltak úgy oda közel száz évvel ezelőtt? Nagyot változott azóta a divat, de akkor is furcsa, mert ez a nő nem volt kifejezetten szép… inkább különleges. A szemében volt valami titokzatos villanás, amiről Lotti nem tudta eldönteni, szimpatikus, vagy épp ellenkezőleg: bizalmatlan hatást kelt-e benne.

– Vannak ám könyveink is a művésznőről – tette a vállára a kezét a könyvtáros, Lotti pedig a váratlan érintéstől és a gondolataiból kizökkentő hangtól úgy megijedt, hogy ugrott egyet a székben, és azonnal ki is kapcsolta az összes lapot a számítógépen, anélkül hogy ismét ellenőrizte volna, Csenge elolvasta-e már az üzenetét (vagy hogy kijelentkezett volna a Facebookról…).

– Jaj, nem, nem, én csak… izé… – hebegte, de a könyvtárosnőt nem tudta lerázni.

– Na, gyere csak, megmutatom, hol találod a köteteket – suttogta, mintha egy óriási, szenzációs titkot osztana meg.

Lotti nem mozdult, lefagyva követte a tekintetével a buzgón szaladgáló nőt, aki pillanatok alatt összeszedett vagy négy könyvet, és a billentyűzetet arrébb tolva lepakolta őket a lány elé.

– Nézz bele ezekbe is! Sokkal több információ és kép van bennük, mint az interneten! Ez a kis könyv még a halála előtt jelent meg – dobott legfelülre egy vékony kötetet. – A többi pár éves kiadás, és színes fotók is vannak bennük.

Azzal már tovább is sietett, így Lottinak esélye sem volt tiltakozni vagy egyértelművé tenni, hogy egyáltalán nem érdekli ez a múlt századi színésznő, csak unalmában keresett rá, mert a közönyös és fura dédnagyanyja odáig van érte, és miután mindent csekkolt a közösségi oldalakon, hirtelen nem jutott eszébe jobb elfoglaltság, mint utánanézni.

Finnyásan fintorogva ért a kupac tetején landolt, megsárgult lapú könyvecskéhez, aminek a borítóján a netes képekről már ismerős arc mosolygott az elmaradhatatlan műszempillákkal, bodorított hajjal és a fekete-fehér fotón is feltűnő, erőteljes rúzzsal a száján.

Ahogy felemelte a könyvecskét, az ölébe pottyant belőle egy, a lapoknál is sárgább, kissé kemény tapintású cédula. Valaki benne felejtette a könyvjelzőjét? Ahogy megfordította a lapocskát, látta, hogy egy táblázatféle van rajta, kis rubrikák, tollal kitöltve néhány adat. Hamar rájött, hogy annak idején, amikor még nem a számítógépen vezették a kölcsönzéseket, erre jegyezhette fel a könyvtáros, kinél járt a könyv, mikor vette ki és mikor hozta vissza. A végén pedig a kölcsönző illető a kézjegyével is ellátta a dokumentumot.

A cédula szerint ezt a könyvet összesen öten kölcsönözték ki, legutoljára mikor is? Lotti szeme az utolsó bejegyzésre tévedt, majd a szája elé kapta a kezét.

Vadász Erika, 1993. szeptember 20.

Az édesanyja!

Szédülni kezdett. Táncoltak a szeme előtt a betűk, vagy csak a megmagyarázhatatlanul rátörő könnycseppek homályosították el a képet? Nem értette, mi történik vele. Miért hat rá így egy hülye könyv, amit előtte az anyukája lapozott fel, csaknem három évtizede? Micsoda baromság, neki nem szokása ilyen szentimentális dolgokon mélázni, aztán tessék… Hiszen ugyanabban a szobában szállásolták el, ugyanabban az ágyban alszik, ahol annak idején az anyukája, Ilonka minden lehetőséget megragad, hogy belé hízelegje az anyját, ő pedig idáig makacsul tartotta magát, és nem engedte, hogy bármi meglágyítsa a szívét a soha nem ismert anya iránt, akit tudatosan zárt ki az eszéből és a szívéből… erre itt van ez a könyv, meg a sárga kölcsönzőcédula az aláírásával, és padlót fog tőlük.

Dühösen szipogott egyet, és kotorászni kezdett a zsebeiben a félig használt zsepi után, amit még a buszon vett elő. Miközben törölgette az orrát, cikáztak a gondolatai. Az anyja ezek szerint Karády után kutatott. De miért? Nyilván köze lehet ehhez a „Mamikának”, akiért – Ilonka szavai szerint – odáig volt. Talán ő is csak azért keresett utána a színésznőnek, hogy megértse az öreg hölgy rajongását? Akárhogy is, ez azért kísérteties… ugyanazt csinálja, mint a sosem ismert anyja. A különbség csupán annyi, hogy míg az anyja szerette ezt a furcsa, idős nőt, őt legfeljebb idegesíti a szótlan öreglány.

Kirázta a hideg. Aztán, mint akit kergetnek, felpattant az asztaltól, és az ajtó felé sietett.

– Már mész? – szólt utána a könyvtárosnő, és csodálkozva meredt Lottira.

– Igen, én… sietek.

– Visszapakolni meg én fogok – morogta az orra alá a nő, amitől Lotti rémesen zavarba jött.

– Bocsánat… – nyögte alig hallhatóan, és tétován visszafordult a számítógépes asztal felé, ahol kupacban álltak a Karádyról szóló könyvek, felül a megsárgult lapú kötet, benne az anyukája aláírását tartalmazó cédulával. Egyszerre vonzotta és ijesztette a gondolat, hogy újra hozzáérjen.

– Hagyd csak! Úgysem tudod, hol van a helyük – legyintett még mindig dühösen a könyvtárosnő, Lotti azonban hálás volt, mert így megoldódott a dilemmája.

Még mindig vörös arccal kisietett a könyvtárból.

Az utcán lehajtott fejjel vágtázott, pár lépés után kis híján feldöntött valakit.

– Hohó! Te mindig így közlekedsz? – hallott egy hangot, ami inkább vidám volt, semmint morcos, és ami némileg ismerősen is csengett. Ahogy felpillantott, megismerte a buszról a fiút, aki kisegítette a menetjegy árával.

– Te… követsz engem? – kérdezte felháborodva. Irritálta a fiú jókedve, ahogy láthatóan mulatott rajta, talán még a megmagyarázhatatlan könnyektől vörös szemét is kiszúrta. Más sem hiányzik, mint hogy rákérdezzen, mi baja van.

A fiú elkacagta magát.

– A nagynénéd küldött utánad. Félt, hogy a tíz kilométer gyaloglás esetleg túlságosan kifárasztana.

Lotti elképedve bámult rá. Honnan ismeri ez a srác Ilonkát? És miféle tíz kilométer gyaloglás?

A fiú, mintha csak olvasna a gondolataiban, elő is állt a magyarázattal:

– Péter vagyok. Én segítek a rokonaidnak a kertgondozásban. Mikor ma kimentem, hogy elkísérjelek bringával ide, a könyvtárba, mondta Ilonka néni, hogy elviharzottál, én meg összeraktam a képet, hogy te lehettél az, akivel összefutottam a buszon. Úgyhogy utánad küldött némi pénzzel, hogy…

– Kösz! – fojtotta belé a szót Lotti. – Emiatt kár volt idáig utaznod. Megoldottam volna. Nem vagyok pólyás.

– Oké – emelte fel védekezőn a kezét a fiú, a szemében még mindig vidámság bujkált, ami továbbra is bosszantotta Lottit. – De ha ettől jobb lesz a kedved, nem miattad jöttem elsősorban. Amúgy is dolgom van itt – biccentett a fejével a könyvtár felé.

Hát persze, hiszen Ilonka említette, hogy egyetemre készül. Mekkora mázli, hogy ma délelőtt nem ide tartott! Ha szemtanúja lett volna a kiborulásának…

Az utca végén most felhangzott a sárga busz összetéveszthetetlen hangja. Méghogy ritkán jár… Vagy neki van nagy szerencséje, hogy ma már másodszor nem kell tíz percnél többet várakoznia, vagy Ilonka túlzott.

– A menetjegyre elég lesz – tett Péter a lány markába némi aprót.

Lotti zavartan dörzsölgette a pénzérméket, de nem szólt egy szót sem. Amikor a megállóba beparkolt a busz, és nagy szisszenéssel kinyitotta az ajtót, felnyargalt a lépcsőn, vissza sem nézve a fiúra.

Úgy érezte magát, mint akire egyszerre zúdult túl nagy teher. A sofőr (ugyanaz, akivel délelőtt utazott… – bosszantó ez a vidékiesség) megcsóválta a fejét; nyilván olyasmire gondolhatott, hogy ezek a mai fiatalok milyen neveletlenek, lám, itt van ez a lány is, még csak nem is köszön, csak odanyújtja a pénzt bambán, ő meg találja ki, meddig óhajt utazni. Mondjuk, történetesen emlékezett rá, hol szállt fel reggel ez a szédült fruska, de azért némi jó modor akkor is ráférne. Lotti nem foglalkozott a sofőr fejcsóválásával, meggyötörten roskadt le az egyik hátsó, üres ülésre. Túl sok volt ez az egész neki. Azt hitte, a könyvtár majd megoldja minden problémáját, aztán tessék. Csengét nem tudta elérni, cserébe viszont a véletlen kinyitott a szívében egy ajtót, amit egyáltalán nem szándékozott kinyitni, és most rémesen érzi magát.

Tényleg, Csenge… A nagy felismerés miatt elfelejtett utoljára ránézni az üzeneteire. Mi van, ha közben válaszolt, ha netán jönnek érte, vagy várnak rá a buszpályaudvaron? Kétségbeesetten megdörzsölte az arcát, majd kibámult a buszablakon, és a suhanó tájat nézte, ami továbbra is csoda szép volt, bármennyire is nehezére esett bevallani. Képtelen volt fegyelmezni a gondolatait, amik Csengéről újra és újra az édesanyja felé cikáztak. Vajon ő is így utazott a buszon a könyvtárba menet? Ő is ezeket a dombokat nézte, homlokát az ablaküvegnek támasztva?

Vajon hogyan barátkozott össze a „Mamikával”? Lehet, hogy Mamika akkoriban még nyitottabb volt a világra? Mit is mondott Ilonka? Hogy nehéz élete volt… és hogy egyszer még találkozott is azzal a titokzatos tekintetű színésznővel.

A gondolataiból a mogorva sofőr hangja zökkentette ki:

– Megérkeztünk! – dörmögte, egyértelműen neki szánva, mivel addigra rajta kívül már senki nem volt a buszon.

– Kö… köszönöm – dadogta Lotti alig hallhatóan, mire a sofőr ismét megcsóválta a fejét. Az már biztos, hogy nem lesznek jó barátok…

A házhoz közeledve már messziről látta, hogy Ilonka a kapuban várja.

Lotti lelassította a lépteit, arra számított, hogy kap egy alapos fejmosást, amiért olyan undokul elrohant, ráadásul a kertészfiút is utána kellett küldeni – de a nagynénje arcán inkább aggodalom látszott, semmint düh.

– Ezek szerint megtalált Péter, ugye? – kérdezte, Lotti pedig bólintott.

– Igen… köszönöm… én…

– Igazad volt, Eszembe sem jutott, hogy te valószínűleg sokkal jobb biciklihez vagy szokva. Ez a régi vacak már nem jó semmire. Majd leírjuk a buszmenetrendet, és ha legközelebb is elmennél valahova…

Már csak ez hiányzott. Miért kell itt esdekelnie a bocsánatáért? Annyira kellemetlen! Miért nem hagyja egyszerűen békén?!

– Nem kell – vágta rá undokul, és hátat fordítva Ilonkának, bevágtatott a szobájába.

Mégiscsak meg kellett volna várni Csenge válaszát. Ha minél hamarabb kijut innen, talán ezektől a furcsa érzésektől is megszabadul. Hülyeség volt a Google-ba beírni annak az őskövület színésznőnek a nevét. Ha a könyvtárosnő nem szúrja ki, mit böngész, nem száll rá azokkal a vacak könyvekkel, akkor ő sem találja meg a felsőben azt a cédulát… ami nem tépett volna fel olyan sebeket, amiknek idáig a létezését is igyekezett letagadni saját maga előtt.

Csalódottan és feldúltan ökölbe szorította a kezét. Ezt az éjszakát is bukta. De holnap mindenképpen elmegy innen. Így vagy úgy, bárhogy, akárhogy, de el.

Tartalom

1.