Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

A eredeti kiadás adatai:
James Willard Schultz: Blackfeet Tales of Glacier National Park
Houghton Mifflin Company, Boston – New York, 1916

Fordította
Hegedűs János

R. W. Reed
fotóival

© Hegedűs János, 2026
© Napkút Kiadó, 2026

ISBN 978 615 6968 79 1

Előszó a magyar kiadáshoz

J. W. Schultz (1859–1947)

James Willard Schultz amerikai író, felfedező, a Gleccser Nemzeti Park idegenvezetője, prémkereskedő és a feketeláb indiánok történésze volt. 1859. augusztus 26-án született a New York állambeli Boonville-ben. Fiatalon, 18 éves korában kalandot keresve nyugatra vándorolt.

A pikuni feketeláb indián törzs befogadta, törzsfőnöküktől, Futó Darutól az Apikuni (Foltos Köntös) nevet kapta. Schultz később beházasodott a törzsbe, sok éven át közöttük élt, velük vadászott, hadiösvényre lépett velük, részt vett vallásos szertartásaikon, és az indiánok életét élte.

James Willard Schultz 21 évesen kezdett el írni, és 15 éven át publikált cikkeket és novellákat a Forest and Stream magazinban. Első könyvét csak 1907-ben, 48 évesen írta meg. Ezt 36 másik kötet követte, amelyek többségében a feketeláb, a kutenai és a laposfej indiánok életét mutatják be. Művei élő történetmesélésük és fontos néprajzi vonatkozásaik miatt kritikai elismerést kaptak mind az irodalmi, mind az akadémiai körökben.

Sok időt töltött a mai Gleccser Nemzeti Park területén, vadásztúrákat vezetett, és több hegy, tó elnevezését ő javasolta. Többek között a Napba Tartó hegység vagy az Egyetlen Lövés-hegy nevét is neki tulajdonítják.

Schultz első házasságát 1879-ben kötötte. Felesége pikuni indián nő volt, Nat-Ah’-ki. Közös fiúgyerekük, Hart Merriam Schultz (más néven Magányos Farkas) 1882-ben született. Nat-Ah’-ki 1903-ban hunyt el. 1907-ben a Los Angeles Times irodalmi szerkesztőjeként a városban élt, itt ismerkedett meg Celia Hawkinsszal (1865–1960), ő lett a második felesége. A feketeláb indiánok a Kut’-ai-ko-pak-i (Nem Gyáva Asszony) nevet adták neki, egy grizzly medvével való találkozásának emlékére. Házasságuk 1928-ig tartott. Ez az időszak volt Schultz legtermékenyebb irodalmi korszaka, könyveinek nagy részét ekkor írta. Schultz újra megnősült, Jessica „Jessie” Schultz lett harmadik felesége.

Élete utolsó harminc évében egészségi állapota sokat romlott. A zord Gleccser-vidéken végzett idegenvezetői munka fizikailag megviselte. Tüdő- és szívfertőzésekkel küzdött, munkaképtelenné vált. Wyomingba, a Wind River rezervátumba költözött, hogy közel legyen azokhoz az amerikai őslakos törzsekhez, amelyekkel együtt töltötte élete nagy részét. 1947. június 11-én szívrohamban hunyt el. Montanában, a Feketeláb Rezervátumban, első felesége, Nat-Ah’-ki családjának ősi temetőjében helyezték végső nyugalomra.

R. W. Reed (1864–1934)

Roland W. Reed 1864-ben született Omróban, Wisconsin államban. Azzal vált ismertté, hogy a síksági indiánok – köztük a feketeláb, laposfej, navahó, hopi – életét dokumentálta művészi fényképeken. 1934. december 14-én hunyt el Colorado Springsben.

Reed fényképei – igaz, sokszor túlidealizált, beállított jelenetekkel – a síksági indián kultúrák „elhalóban lévő” világát próbálták megragadni. Munkái ma is értékes dokumentumok és művészeti fényképek.

A két férfi – Schultz mint író és vezető, Reed mint fotográfus – tevékenységei egymást kiegészítették: Schultz nyers tapasztalatokkal, közvetlen kapcsolattal az indián közösségekhez, Reed pedig vizuális dokumentációval és művészi fényképészettel. Az együttműködésük révén született művek – könyvek, fényképalbumok – ma is érdekesek mind történeti, mind művészeti szempontból; közös munkáik ma is fontos forrásai a síksági indián kultúráknak és a Gleccser Nemzeti Park korai történetének.

Schultz munkája és neve ma is kötődik a Gleccser-térségéhez: hegyeket, völgyeket, tavakat nevezett el, és nagyban hozzájárult a park és környezete turisztikai és kulturális ismertségéhez. Reed fényképei ezt vizuálisan is támogatták – például vasúti promóciók részeként.

Az indián törzsek helyzete

A Gleccser Nemzeti Park feketeláb indián történetei 1916-ban jelent meg először. Ekkoriban az Egyesült Államok északnyugati részén elhelyezkedő, északon Kanadával határos Montana államban a feketeláb indiánok átmeneti és ellentmondásos korszakot éltek meg: a hagyományos életmód már visszaszorult, de a közösség még mindig erősen őrizte kulturális identitását és szellemiségét.

Az 1880–1910 közötti évtizedekben a feketeláb törzs fokozatosan elveszítette hagyományos életfeltételeit – különösen a bölények kipusztulása (1883 körül) után. 1915-re a törzs tagjai rezervátumokban éltek, főként a Feketeláb Indián Rezervátum területén, a mai Gleccser Nemzeti Park keleti határánál (Browning központtal).

A közösség anyagi és gazdasági helyzete nehéz volt: az önellátó vadászat és vándorlás helyét mezőgazdaság és állattenyésztés, valamint kormányzati gondoskodás váltotta fel. A gyermekeket sokszor bentlakásos iskolákba küldték, ahol a beilleszkedési politika miatt tilos volt az anyanyelv használata és az indián hagyományok gyakorlása.

Mindezek ellenére a feketeláb közösségben ekkoriban még éltek a hagyományos szertartások, mint a naptánc vagy a történetmesélés törzsi összejöveteleken. A szellemi vezetők és az idősek fontos szerepet játszottak abban, hogy a fiatalabb generációk megismerjék a múltjukat.

A Gleccser Nemzeti Park létrehozása (1910) is hatással volt rájuk: a park területét részben a feketeláb törzs ősi területeiből alakították ki. Számukra ez meghatározó élményt jelentett: hiába volt számukra a táj szent, az állami szabályozás erősen korlátozta hozzáférésüket.

Szomszédos indián törzsek

A Montana államban és annak közvetlen környékén élő legfontosabb indián törzsek az 1900–1915 közötti időszakban, a feketeláb indiánok szemszögéből nézve: nyugaton a laposfej és kutenai törzsek, keleten az assziniboin és Gros Ventre, délen a varjú nép.

Laposfej és Pend d’Oreille

Lakhelyük a Laposfej Rezervátum, Missoula és Polson térsége (Nyugat-Montana). A félig nomád halász–vadász közösségből fokozatosan földműves életformára tértek át. A jezsuita misszionáriusok már az 1840-es évektől jelen voltak, így 1915-re erős keresztény (katolikus) hatás érvényesült. A laposfej és Pend d’Oreille törzsek őrizték saját nyelvüket és hagyományos ünnepeiket.

Kutenai

A Laposfej Rezervátum nyugati részén és az északi határ mentén (Montana – Brit Kolumbia) éltek. Hegyvidéki nép, halászatból, vadászatból éltek. 1910 után kisebb közösségek maradtak, részben összeolvadva a laposfej és a Pend d’Oreille csoportokkal. Történetileg a feketelábakkal szövetségek és konfliktusok váltották egymást; a 19. században gyakoriak voltak a vadászterületi viták.

Assziniboin

Északkelet-Montanában, főként a Fort Peck Rezervátum környékén éltek. Síksági nomád nép. 1915-re rezervátumban éltek, részben mezőgazdasággal foglalkoztak. Gyakori volt a kereskedelem és a házassági kapcsolat a feketeláb törzsekkel.

Gros Ventre

Területük a Fort Belknap Rezervátum, Montana északi középső része. A Gros Ventre nép korábban a feketelábak szövetségese volt, de a 19. században elváltak útjaik, sőt néha ellenségeskedtek. 1915 körül már főként földművelő életmódot folytattak, de nyári táboraikban tovább élt a hagyományos tánc és szertartás.

Varjú

A Varjú Rezervátumban éltek, Dél-Montanában, a Yellowstone folyó mentén. Lovas nomád nép, korábban a síkság egyik legnagyobb harcos közössége. 1915-re részben földműveléssel foglalkoztak, de sokan továbbra is őrizték erős harcos identitásukat. A feketelábak és a varjú indiánok gyakran riválisok voltak, főként a vadászterületek miatt.

Nez Percé

Nem szomszédos törzs, de a történetek gyakori szereplői. Főként a mai Idaho, Oregon és Washington állam területén éltek (a Sziklás-hegység és a Columbia folyó vidéke). Hagyományosan halászó, vadászó-gyűjtögető életmódot folytattak, különösen híresek voltak a lovaikról. A feketelábakkal éppen a lóállományok és a kereskedelmi útvonalak miatt alakult ki ellenséges viszony. A síksági kultúrákban a rajtaütések és lovak elrablása a bátorság bizonyításának és harci hírnév növelésének hagyományos útja volt. A feketeláb és a Nez Percé törzs harcosai is híresek voltak portyáikról.

Montana indián törzsei 1855-ben

A fordításról

A törzsnevek, földrajzi elnevezések és indián fogalmak, elnevezések magyarítására nem láttunk egységes, bevett mintát. Igyekeztünk következetesen eljárni: a „beszédes”, angolul jelentéssel bíró neveket (feketeláb, varjú indiánok) lefordítottuk, az indián neveket kiejtés szerint átírtuk (kutenai, assziniboin), a francia eredetű kifejezéseket, mivel maga Schultz is így használta, meghagytuk eredeti formájában.

Ilyen a Pend d’Oreille („pondoréj”). Szó szerint „függő fül”-et vagy „fülön lógó”-t jelent – a korai francia prémvadászok így nevezték el a törzset, mert tagjai gyakran nagy fülbevalókat viseltek.

A Nez Percé („néperszi”) kifejezés jelentése: „átszúrt orrú” vagy „lyukas orrú” – a francia felfedezők azt hitték, hogy orrdíszeket viselnek (bár ez valójában inkább más, tőlük nyugatabbra élő törzsekre volt jellemző).

A Gros Ventre („gróvantr”) szó szerint azt jelenti: „nagy has” vagy „nagyhasú” – a francia prémvadászok valószínűleg félreértették a nép jelbeszédben használt önmegnevezését: amikor saját mellkasukra mutattak, azt a franciák „nagy hasnak” értelmezték.

A földrajzi nevek átírásában maga a földrajztudomány sem egységes: a térképeken Sziklás-hegység (Rocky Mountains) és Felső-tó (Lake Superior), de Yellowstone (és nem Sárgakő) és Salt Lake City (Sóstóváros helyett). Ennek megfelelően a kötetben is lehet találni következetlennek tűnő megoldásokat – bizonyos esetekben nem tartottuk szükségesnek, hogy (Schultzhoz hasonlóan) mi adjunk nevet (esetünkben magyar nevet) egy-egy helyszínnek.

A történetekben fontos szerepet kap egy-egy törzs spirituális, rituális és vallási vezetője, majdhogynem varázslója, aki az istenek felé a kapcsolatot is jelenti az indián kultúrában. Az angol ’medicine man’ kifejezés magyarra nehezen fordítható, szó szerint orvosságosembert vagy gyógyítóembert jelent. Magyar szövegekben sok esetben találkozhatunk a ’sámán’ fordítással, és valóban, sok a hasonlóság a két „hivatás” között. A ’sámán’ kifejezés tunguz szó, és jellemzően a szibériai természeti népek használják közösségük olyan tagjára, aki a megváltozott tudatállapoton keresztül kapcsolatot tud teremteni a szellemvilággal vagy a túlvilággal. Maguk az indiánok azonban nem szeretik ezt a megnevezést, így mi is a már említett ’orvosságosember’, ’gyógyító’ kifejezést használjuk. Hasonlóképpen, a ’medicine’ kifejezés magyar változata is ’orvosság’, illetve ’varázsszer’, amennyiben fontos hangsúlyozni a vallási, spirituális, rituális értelmét is.

Könyvemet

Louis Warren Hill
úrnak,

feketeláb népem hűséges barátjának ajánlom, aki minden más embernél és szervezetnél többet tett azért, hogy a Gleccser Nemzeti Park csodáit az amerikai nép is megismerhesse.

a szerző

Gleccser Nemzeti Park,
1915. szeptember 10.

A Narrows, Felső-Szent Mária-tó, háttérben a Barings-medence

I.
Két Orvosság

1915. július 12.

Hugh Monroe

Néhány év kihagyás után egy időre visszatértem feketeláb rokonaim és barátaim közé azokra a régi vadászösvényekre, amelyeken egykor bölényre, szarvasra, jávorszarvasra és a vidék más őshonos állataira vadásztunk.

Sátrainkat a Felkelő Farkas-hegység égbe nyúló, hófödte, vörös-szürke sziklás csúcsai alatt állítottuk fel. A hegység a Felső-Két Orvosság-tó északi partjától indulva meredeken emelkedik.

Egy délután úgy két-háromezer lábnyira a törmelékes, barázdált hegyoldalon néhány bighorn-hegyikecskét láttunk.

–Nem ölhetjük meg őket! – mondta Faroktoll a Hegyen Túlról.

–Ott vannak. Ezen a húson éltünk. De a fehérek ezt is elvették tőlünk, mint minden mást, ami azelőtt a miénk volt! Marhahúst eszünk, pedig egykor gazdag vadászterületeink voltak. Az a hús azért is jólesett, mert mi cserkésztük be és ejtettük el a vadat, mi hoztuk be a táborba, hogy az asszonyok feldolgozhassák.

A Felkelő Farkas-hegység! Mennyire helyénvaló, kiváló név ez annak a fehér embernek az emlékére, aki először kelt át a Sziklás-hegység Saskatchewan és a Missouri közötti szakaszán. Hugh Monroe-nak hívták (az angol neve). Apja, Hugh Monroe százados, az angol hadsereg tisztje; anyja, Amelie de la Roche, előkelő francia emigráns családból származott. Ifjabb Hugh Monroe 1798-ban, Montréalban született. 1814-ben csatlakozott a Hudson-öböl Társasághoz, és egy évvel később – 1815 nyarán – megérkezett a társaság új állomáshelyére, a Saskatchewan északi ágánál, a Sziklás-hegység előhegységéhez közel fekvő Mountain Fortba.

A társaság akkoriban került kapcsolatba a feketeláb indiánokkal. A hatékony párbeszéd érdekében szükség volt jó tolmácsra, és azt Monroe személyében találták meg. A tél folyamán a feketeláb indiánok vadásztak és csapdáztak a Missouri mentén. Monroe a törzsfőnök tudtával, beleegyezésével velünk tartott. A törzsfőnöknek tizenkilenc felesége, két sátra és megszámlálhatatlan lova volt. A telet a Sun folyónál töltötték, majd ahelyett, hogy tavasszal visszatértek volna a Saskatchewan folyóhoz, átkeltek a Missourin, azon a nyáron a Yellowstone területén vadásztak, majd a telet a Marias folyó torkolatánál töltve, a következő év tavaszán visszatértek Mountain Fortba annyi szőrmével, amennyit a lovaik csak elbírtak.

Monroe nemcsak egyetlen telet, hanem két teljes évet töltött a feketelábak között. Megnősült, elvette a törzsfőnök lányát, megtanulta a nyelvet, és tiszteletre méltó nevet szerzett: Ma-kwi-po-wak-sin (Felkelő Farkas). A nevet bátorságáért kapta, melyet egy, a varjú indiánok elleni csata során tanúsított a Yellowstone vidékén.

Monroe kétéves távolléte alatt valaki más is megtanulta a feketeláb nyelvet, így aztán Monroe-t arra utasították, hogy maradjon a feketeláb pigen törzsnél, vándoroljon velük, és tegyen róla, hogy minden évben beszállítsák a szőrméket az erődbe. Ez kiválóan megfelelt Monroe számára; járhatta a síkságot olyanokkal, akiket kedvelt; az erődbéli bezártság nem felelt volna meg az ő természetének.

Én magam többször is felidéztem az első fehér ember, Hugh Monroe alakját, aki bejárta a Felső-Saskatchewan és a Felső-Missouri vidékét. Ő maga sokszor úgy nyilatkozott erről, hogy minden egyes nap felejthetetlen élményt nyújtott számára.

Monroe híres vadász és csapdázó volt, egyben kiváló harcos is. Az Ai-in-i-kiks (Seizer band), a Mind Barátok Társaság tagja volt. Ez a társaság felügyelte a rendet a táborban, de főképpen a vadászatok során. Monroe számtalan alkalommal harcolt idegen törzsek ellen, és egy alkalommal a Nagy-Sóstónál egy közel kétszáz harcosból álló csapattal megmentette a híres Jim Bridger és társai életét. Bridger egy tucatnyi fehérrel és ugyanannyi kígyó indiánnal tartott, akik a feketelábak ősi ellenségei voltak. A feketeláb harcosok rá akartak támadni a kígyó indiánokra, de Monroe észrevette, hogy fehérek is lapulnak mögöttük.

–Állj! Fehér emberek vannak köztük! Engedjük békében elvonulni őket! – kiáltotta Monroe.

–De ezek a fehérek a kígyó indiánokkal vannak, így az ellenségeink – kiáltotta a feketeláb törzsfőnök. Végül Monroe meggyőzte társait, és a béke zászlajával kezében előrelépett. Kiderült, hogy a másik csapat vezére maga Jim Bridger, Monroe barátja. Aznap este a kígyó törzs tagjai és a feketelábak együtt pipáztak. Bridger és maroknyi embere megmenekült.

Monroe-nak indián feleségétől három fia és három lánya született, valamennyien derék, bátor emberek. Együtt keresztül-kasul bejárták az országot, vadászott, csapdázott velük, harcoltak az ellenséges törzsek ellen. Gyermekei családot alapítottak, és Monroe idős korában hol az egyik, hol a másik társaságában élt egészen 1896-ban, 98 éves korában bekövetkezett haláláig. A bölény szikláknál, a Két Orvosság-folyónál temettük el, ahol oly sokszor tanúja volt a monstrumok szakadékba hajszolásának. Róla neveztük el ezt a helyet. Kellő megbecsülést jelentett ez a vadnyugat egyik legbátrabb és legbarátságosabb emberének!

A gyönyörű tó felső keleti oldalán piramis alakú, magas, grandiózus hegy emelkedik, amely bölénybikára emlékeztet. Mikor a térképen utánanéztem, kiderült, hogy Mount Rockwell a neve. Mondtam is Sárga Farkasnak:

–A fehérek egy fehér emberről nevezték el ezt a hegyet. Ez áll ezen a papíron.

A félig vak öreg felkiáltott:

–Tehát erről van szó? A fehéreknek nem elég, hogy kisajátítják a hegyeinket, azok ősi neveit is elveszik tőlünk. Nem tehetnek ilyet. Mondd meg nekik! A Felkelő Bika-hegynek örök időkig ez a név jár. Felkelő Bika népünk egyik nagy törzsfőnöke volt. A hegynek örökre az ő nevét kell viselnie.

–Felkelő Bika két törzs vezetője is volt – folytatta Sárga Farkas. – Fiatalon elvett egy laposfej lányt. Akkoriban békében éltünk velük, és egy vagy két tél elteltével a nő rávette, hogy látogassák meg a rokonait. Felkelő Bika úgy megszerette a laposfej embereket, hogy több télen át velük maradtak, és bátorsága, valamint jó természete miatt a laposfejek megválasztották egyik törzsfőnöküknek. Mikor negyven telet élt meg, a két törzs fiataljai összevesztek valamin játék közben. Mindkét törzsből többeket megöltek. A béke szertefoszlott, háborús időszak következett; Felkelő Bika nem harcolhatott a saját népe ellen. Feleségével visszatért hozzánk. A hosszú évekig zajló háborúskodás során a saját népéért harcolt. A háború után is vezetett harci portyákat a varjak, a sziúk, az assziniboinok és a kígyók ellen. Mindig sikeres volt. Aztán jött a fertőző tél (1859–60 tele), és sok száz emberrel együtt életét vesztette. Egy fiút hagyott hátra: Fehér Tegezt. Bátor ifjú harcos volt, két évvel apja halála után megölték egy varjak elleni hadjárat során.

–Fekvő Bika bátor ember volt és jószívű! Védelmezte az özvegyeket és az árvákat. El kell érnünk, hogy a hegy továbbra is a nevét viselhesse – mondta Faroktoll a Hegyen Túlról.

A Felső-Két Orvosság-tó, jobbra a Felkelő Bika-hegy

Július 15.

A táborunk tekintélyes emberekből állt: idős nagybátyám, Sárga Farkas, másik nagybátyám, Faroktoll a Hegyen Túlról, Nagy Forrás, Két Puska, Fekete Bika, Tévedésből Döf, Sas Gyermek, Eli Guardipe, más néven Előre Szegezi a Puskát. Tizenegy asszony és tizennégy gyerek volt velük. A harcosok mind a legjobb barátaim, harcedzett férfiak, akik nemegyszer ütést számláltak ellenségeiken. Faroktoll a Hegyen Túlról testén mindenfelé harci sebek látszottak. Együtt harcoltunk, amikor az utolsó sebhelyet szerezte a krí indiánok elleni harcban. Golyó találta a feje tetején, és levitte a hajas fejbőr egy részét anélkül, hogy súlyosabb sebet ejtett volna. Mikor eltalálták, azonnal összeesett, azt hittük, meghalt. Órákkal később nyerte vissza az eszméletét.

A régi időkben sokat vándoroltam és vadásztam ezekkel a férfiakkal, főképp Faroktoll a Hegyen Túlról-lal és Guardipe-pel. Természetes, hogy sok időt töltöttünk a közös emlékek felidézésével. Ezalatt a gyerekek ott játszottak körülöttünk, a nők pedig társalogva, tréfálkozva végezték a házimunkát. A fiúgyerekek kavicsokkal „kacsáztak” a tó sima felszínén. A hiedelem szerint ahányszor a kő újból és újból a felszínre pattan, a versenyzőknek annyi felesége lesz felnőtt korában.

Faroktoll a Hegyen Túlról és Két Puska orvosságos (gyógyító) emberek. Előbbi a Szarvas, míg az utóbbi a Víz gyógyítópipa tulajdonosa. Ezek a pipák ősidők óta gyógyító erővel bírnak. Nem a testet, hanem a lelket ápolják. A Naphoz és más istenségekhez fohászkodás során játszanak szerepet, mindegyikhez külön rituálé tartozik. Faroktoll a Hegyen Túlról meghívott egy ilyen szertartásra, amelyet a saját pipájával mutatott be.

Július 16.

A népem neheztel a fehérekre, ma délután ugyanis elmondtam nekik, hogy a két tó közötti vízesésnek a fehérek komolytalan, bolondos nevet adtak. Nem tudtam lefordítani nekik, mert a ’ravasz’, ’trükkös’ szónak a feketeláb nyelvben nincs megfelelője. Annyi bizonyos, hogy nagyon nyomorúságos elnevezés Amerika és talán a világ a maga nemében legszebb vízesésének. A felső tó végénél a víz eltűnik a felszínről, és fél mérfölddel később, egy majdnem teljesen függőleges sziklán levő üregből tör elő.

–Már régóta Pi’tamakan vízesés a neve – mondta Faroktoll a Hegyen Túlról.

–És ki volt ő? – kérdeztem, bár hallottam már az esetről. A részletekre voltam kíváncsi.

–Nem férfi volt, hanem nő.

–De hát Pi’tamakan (Futó Sas) férfinév – jegyeztem meg.

–Így igaz, de ez a nő kiérdemelte, hogy férfinevet viseljen, így hát megkapta. Az egyetlen nő volt a törzsben, akit ez a megtiszteltetés ért. Én így tudom. Figyelj rám! Elmesélem a történetét.

A Pi’-ta-mak-an (Futó Sas) vízesés.