Dr. Belső Nóra

Félelem, szorongás, pánik

Hogyan találjuk meg a kiutat?

részlet

© Dr. Belső Nóra, 2022

Borító: Grosan Cristina

HVG Könyvek, Budapest, 2022
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Tanács Eszter

ISBN 978 963 565 234 1

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó: Szauer Péter
www.hvgkonyvek.hu

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Előszó

Ez a világ őrült, szokták mondani. Talán így is van, de ha megkérdezem, mely korszakban és a Föld melyik részén élne szívesen a kedves olvasó, akkor talán nehéz lenne válaszolni. Az őskorban, amikor a hordák egymást irtották? Az ókor valamely kultúrájában, ahol a kevés kiváltságoson túl a nép szenvedett? Ázsia területén? Afrika őserdeiben vagy sivatagaiban? Amerikai őslakosként vagy vasútépítő munkásként, netán aranyásó kalandorként? Az európai középkorban, netán az ipari forradalom idején? Az elmúlt két évszázad forradalmai vagy háborúi alatt? Talán mindegy is, csak a kiváltságosok közé kerüljön? Igen ám, de tudjuk, hogy a fáraókat, az ókori császárokat, a középkori királyokat vagy a mindenkori leggazdagabb rétegeket is sújtották betegségek, járványok, meghaltak háborúkban vagy gyilkosság áldozatai lettek. Sosem volt és ma sincs garantált biztonság. Az élet veszélyes kaland, amelyben időnként a fennmaradásunk, máskor csak a jólétünk a tét. Itt, Európában legtöbbször az utóbbi, legalábbis az elmúlt ötven évben – leszámítva a jelenleg is zajló, félelmetes és még ki nem ismert Covid–19-járványt. Én a pandémia pusztító hatása és az emberi kiszolgáltatottság megtapasztalása által éreztem életemben először igazi, zsigeri félelmet. Amikor az ember azt hallja, hogy egy másik földrészen zajlik egy háború, vagy éhínség tizedeli a lakosságot, nehezen tud azonosulni azokkal a fájdalmakkal és borzalmakkal, amelyeket azok a távoli emberek, éppen most is, megélnek. És ez nekünk jó! Békében nőttünk fel, szerencsére nem tudjuk, mit jelent a valódi éhezés, a bombázások alatti rettegés vagy az igazságtalan elnyomás. Hőbörgünk sok mindenen, kell is, hogy jobb legyen az életünk, de szerencsére nem tapasztaljuk meg, milyen az, amikor minden nap rettegésben telik, amikor az alaphelyzet a létbizonytalanság. Mégis vannak félelmeink, egyre több a szorongásos beteg, és sokan érzik úgy, az életük rossz irányba halad. Állandó boldogságkeresésben vagyunk, miközben a boldogtalanság már-már népbetegség. Hogy is van ez?

Azt is szokták mondani, hogy egyre több a „bolond” ember, egyre nagyobb szükség van pszichológusokra, pszichiáterekre. Igaz ez? Nem csak arról van szó, hogy a jelen kor működése – amit persze ember hozott létre – egyre kiszolgáltatottabbá tesz sokakat? Nem lehet, hogy egyre több dologgal kapcsolatban veszítjük el az érzést, hogy tudjuk, ismerjük, meg tudunk birkózni vele, le tudjuk gyűrni? Nem arról van-e szó, hogy lassan nem érzékeljük, mi normális és mi nem, mert a viszonyítási rendszerek folyamatosan és gyorsan változnak? Alkalmazkodnunk kell, de gyakran nem megy, mert a sok új helyzetre nincsenek jól bevált módszereink, eszközeink. Mi ez, ha nem stressz?

Az élet stresszes – ezt is szokták mondani, de ettől ez még egészséges és normális helyzet. Probléma akkor van, ha a stresszmegküzdés nem, vagy nem jól működik. Selye János 1936-ban, a rangos Nature tudományos folyóiratban publikálta stresszelméletét.1 Megfigyelése szerint bármely erős, provokáló hatás (inger) éri a szervezetet, az általános, egységes válasszal reagál. Különféle ingerekre a szervezet újra és újra ugyanazt a folyamatot hozza működésbe. A keletkezett válaszreakció vagy le tudja küzdeni a veszélyeztető hatást, vagy nem. Ugyanakkor ez a válaszreakció csak egy darabig tartható fenn, amennyiben az inger nem múlik el, a szervezet megpróbál alkalmazkodni a helyzethez. Ha a külső hatás tartóssá válik, a védekezési mechanizmus kimerül, ami akár pusztuláshoz, halálhoz is vezethet. Selye a támadó ingereket stresszoroknak, a rájuk adott választ mint állapotot stressznek nevezte el. Mai értelmezésünk szerint stresszállapot alatt a külső (szervezeten kívüli) és belső (a szervezetünkben keletkező) stresszorok hatására létrejövő testi és pszichés változások összességét értjük. Így tehát, akár egy kellemetlen fizikai hatás (ütés, szúrás, vágás, hő), akár egy lelki feldolgozást igénylő hatás (megterhelés, igénybevétel, vizsga, súlyos trauma) is stressz az életünkben, amellyel szembe kell néznünk. Stresszor tehát bármi lehet, ami válaszra sarkallja a szervezetet: küzdj vagy menekülj, illetve alkalmazkodj! Belátható, hogy talán nincs is olyan ember, aki stresszmentesen él. A stresszről tartott előadásaim során meg is szoktam kérdezni, hogy ki az, akinek nincs stressz az életében. Sokan teszik fel a kezüket. Az előadás végén már senki sem gondolja így.

Lényeges, hogy a stressz lehet hasznos és káros is. Már Selye is beszélt „jó” és „rossz” stresszről. Az előbbi, az eustressz, kifejezetten előre mozdító, cselekvésre sarkalló, és pozitívan befolyásolhatja az életünket. A rossz stressz, a distressz azonban romboló, megbetegítő hatású.

Pszichés stresszről akkor beszélhetünk, amikor az egyén olyan helyzetbe kerül, amely meghaladja a rendelkezésére álló mentális erőforrásait. Lényeges, hogy mindig az adott személy lehetőségei, képességei döntik el, hogy egy hatás számára stresszforrás-e, vagy sem. Előfordulhat, hogy az iskolában ugyanannak a feladatnak az elvégzése az egyik gyermek számára örömforrást, a másiknak viszont stresszt jelent. Ugyanez egy munkahelyen is gyakran tapasztalható. A stressz nem csupán abból fakad, hogy az illető ténylegesen képes-e megoldani egy feladatot, hanem abból is, hogy saját maga miképpen ítéli ezt meg, vagyis mit gondol, meg tudja-e oldani a feladatot. Ez pedig már a saját maga felé támasztott elvárásokon, önbizalmán, kognitív feldolgozási folyamatain, korábbi tapasztalatain is múlik. Depressziós betegeknél gyakran találkozunk azzal, hogy a betegség által kialakult negatív önértékelés és önkép, illetve a folyamatosan alkalmazott negatív kognitív sémák („én nem vagyok jó semmire”, „én mindent elrontok”, „nekem semmi sem sikerül”) miatt a legegyszerűbb feladatok is jelentős stresszt okoznak. Egy idő után pedig kialakul a feladatoktól való félelem, ami visszahúzódóvá teszi őket.

A folyamatosan fennálló stressz, amennyiben nem küzdhető le, alkalmazkodásra kényszeríti az embert. A pszichés alkalmazkodás iránya többféle lehet. Először is, elkerülhetjük a stresszforrást; vagy élhetünk vele tovább, de ebben az esetben el kell hinnünk, hogy befolyással lehetünk rá. Meg kell ismernünk, részekre kell bontanunk, hogy megértsük, mi okozza. A terápiák során gyakran jutunk el idáig a kliensekkel, például egy rossz házasság vagy stresszes munkahely miatt. A klasszikus stresszreakciókat – küzdj vagy menekülj – a legtöbben eleinte kizártnak tartják. Úgy érzik, nem akarnak kilépni az adott helyzetből, de a küzdésen már túl vannak. Sokukban félelem él, hogy egzisztenciálisan rosszabb helyzetbe kerülnek, egyedül maradnak, a főnök vagy az elhagyott házastárs bosszút áll, utánuk nyúl. Marad az alkalmazkodás. Ehhez viszont nincs stratégia. Ilyenkor szét kell cincálni az adott helyzetet, hogy kiderüljön, mi is a legrosszabb vagy legelviselhetetlenebb az egészben.

A stresszre adott pszichés reakciók eleinte félelem, szorongás vagy pánik formájában mutatkoznak meg leggyakrabban. De vajon mi a különbség ezek között az érzések között, hol a határ az egészséges és a kóros reakciók között?

Ennek a könyvnek az a célja, hogy ezek az állapotok értelmezhetők legyenek itt, a 21. században. Egészen mástól félünk ma, mint az őseink, de a félelem keletkezése, a mögöttes biológiai folyamatok évezredek óta változatlanok. Szorongani is megtanulunk, már egész korán, és időnként nem tudunk mit kezdeni vele. Arra vállalkozom, hogy körbejárjam, mitől fél, miért szorong és pánikol a mai ember, noha látszólag semmi oka rá. Pszichiátriai praxisomban egyre több az efféle probléma, és a pandémia még rátett egy lapáttal. Relativizálni nem érdemes, mert minden embernek a saját életében kell megküzdenie a félelmeivel, és saját magának kell kialakítania biztonsága kereteit, mind fizikai, mind mentális értelemben. Ehhez szeretnék fogódzót nyújtani, a saját praxisomból vett példákkal illusztrálva, a vonatkozó szakirodalom alapismereteivel kiegészítve. Szeretnék alkalmat adni az olvasónak arra, hogy a mai félelmekkel és szorongással teli világunkban egy kicsit elgondolkodjon a saját életén, és megfogalmazhassa, tart-e valamitől, vannak-e olyan érzései, amelyekkel az életminősége, a boldogsága érdekében foglalkoznia kell – hiszen félelemben élni, legyen annak bármilyen oka, képtelenség. Ok pedig mindig van!

Nagyon fontos, hogy lássuk meg saját felelősségünket is minden egyes lelki folyamatban, legyen az pozitív vagy negatív. Értsük meg, hogy amennyire természetes érzés az öröm, olyannyira az a szomorúság vagy a félelem is, attól függően, mi történik velünk. De, hogy mit kezdünk mindezzel, az már rajtunk is múlik. Ez az alaptétel, ahonnan kiindulva szinte mindenre lehet megoldást találni. A pszichiátria és a pszichológia mára annyi javaslatot halmozott fel, hogy inkább a megfelelő módszer megválasztása okoz nehézséget. Egy biztos: aki tudományosan igazolt módszert választ, annak minden esélye megvan érzelmi élete egyensúlyban tartására. Persze, léteznek ezenfelül olyan technikák, amelyek az életmód oldaláról segítenek a megküzdésben, és ezeket mindenkinek érdemes lehet alkalmaznia a mindennapokban.

A modern pszichiátria minden olyan területről merít, ahonnan az emberek mentális egészségét célzó tudás szerezhető. A keleti kultúrák éppen olyan izgalmas tapasztalatokat hordoznak, mint a nyugati pszichológiai irányzatok, és mindezek valós működése ma már tudományosan vizsgálható. A jelen és a jövő terápiái e megismerési folyamatok által felhalmozott tudásból szerveződnek, és integratív módon, egyénre szabva nyújtanak segítséget a félelemmel és a szorongással való megküzdésben. Sajnos manapság tombol a tudományellenesség, és sokak számára a nagyhangú szemfényvesztők csodamódszerei vagy pirulái elfogadhatóbbak, mint a saját hibáit és határait is elismerő tudomány bevizsgált módszerei vagy gyógyszerei.

Jó lenne, ha az emberek elhinnék, hogy a Föld gömbölyű, semmilyen háttérhatalomnak nem célja kiirtani az emberiséget, és az orvostudományt nem a profit halmozása, hanem az emberi élet minőségének javítása motiválja.

Amikor az orvosegyetem elvégzése után a pszichiátria szakirányt választottam, akkoriban ez a szakma nem tartozott a népszerű területek közé. Ugyanakkor ma már látom, mekkora szükség van rá, és nemcsak pszichiátriai betegek, de sajnos az egész népesség szempontjából is. A mentális egészség védelme, megőrzése és karbantartása az egyik záloga a minőségi, hosszú életnek. Ezért fontos, hogy minden problémát és zavart időben felismerjünk és kezeljünk. Ehhez viszont szembe kell nézni velük. Meg kell ismernünk legbelső félelmeink okát, keletkezését, és szorongásaink biológiai hátterét éppúgy, mint társadalmi beágyazottságát. Látnunk kell, hogy a mai világ, az életmód és a környezet milyen hatásokkal képes gerjeszteni és fenntartani rossz érzéseinket. Így komplexen tekintve talán hihetővé válik az is, hogy a legyőzésükhöz nem kell más, mint szabad akarat, döntés és megvalósítás. Napjainkban nem kellene félelemben és szorongásban élnünk, legalábbis itt, Európa közepén. A mentális egészség megőrzése nem csupán az egyes embernek, hanem egész társadalmunknak fontos. Csakis ép elmével lehet helyes döntéseket hozni, a jóért dolgozni és összefogni. A félelem és a szorongás rossz irányba tudja terelni a gondolkodást, és kiszolgáltatottá, manipulálhatóvá tesz. Egy egészséges társadalom alapja az önmagáért és másokért is tenni tudó, elégedett, pozitív jövőképpel rendelkező ember. Hiszek abban, hogy mindenkinek lehetősége van megtalálni a nyugodt, kiegyensúlyozott életet, de ezért tenni kell. Ebben segíthet az ismeret, amely elfogadhatóvá, emberivé teheti a félelmet és a szorongást, és hihetővé azt, hogy mindezekkel meg lehet birkózni.

Bevezetés

Talán három-négy éves lehetett a két kis unokatestvérem, amikor elmentünk velük a budapesti Vidámparkba. Mindenre felültünk, amire csak lehetett, a barlangvasútra, félelmetes szellemvasútra és viharvasútra. Én akkor tíz év körül voltam, és őszintén szólva meg-megborzongtam néhány sötét alaknál, hangnál, az izgalom és a félelem által gerjesztett feszültséget pedig, mint a legtöbben, sikítozással vezettem le. Az unokahúgaim viszont csak kacagtak, és egymás után többször fel szerettek volna ülni, így a szüleik felváltva vitték őket újabb körökre. Kicsit szégyelltem is magam, hogy én, az idősebb gyávább vagyok a piciknél. Később, amikor tanultam már a gyermeklélektanról és a személyiségfejlődés állomásairól, rájöttem: ez az emlék ékes bizonyítéka annak, hogy az életkor mennyire sokat számít egy helyzet értékelésében; mennyi mindent hagyunk magunk mögött a gyermekkori énünkből, és mennyire mást jelent a félelem egy három-, egy nyolc- vagy egy tizenhat évesnél, és később, a felnőttkor egyes életciklusaiban is. Így visszagondolva, nagyon szerencsés vagyok, hogy gyermekkoromban csak ilyen félelmeim voltak! Mennyire utáltam, amikor úgy próbáltak motiválni ebédnél, hogy edd meg, mert Afrikában éheznek a gyerekek, és ételt kidobni bűn, én pedig el sem tudtam képzelni, hogy az mit is jelenthet. Azóta sok mindent tapasztaltam, és ha nem is első kézből, de orvosként mindenképpen van elképzelésem arról, mit is jelenthet éhezni.

Szoktam-e még félni? Természetesen. De értelemszerűen másképp félek ma, mint kisgyerekként, és más dolgok foglalkoztatnak. Ha jól belegondolok, jelen életszakaszomban, így életközép táján, a veszteségektől félek a legjobban. Amikor az ember hátrahagyja a fiatalkorát, gyermekei születnek, élnek a szülei és más szerettei, akikért felelősséget érez, akkor egyszerre csak rátör a gondolat: nem akarom elveszíteni ezt a helyzetet. Jó lenne konzerválni mindent úgy, ahogyan most van, minden szeretett személlyel, minden berögzült szokással együtt. Régebben más félelmeim voltak. Kezdő orvosként fontos volt a mások általi megítéltetés, aztán a saját elvárásaimnak való megfelelés, és féltem bevallani magamnak, hogy időnként gyenge vagyok, vagy valamit nem tudok. Aztán féltem a szüléstől, majd attól, hogy anyaként helyt tudok-e állni. Mindig volt egy-két dolog, amitől félni lehetett, de megtanultam ezzel együtt élni. Ma már tudom, hogy azok a félelmek inkább feladat jellegűek voltak, tudtam, hogy úgyis meg fogom csinálni, túl fogom élni, megküzdök velük. Egy idő után az ilyen típusú, az élet mindennapos dolgaival kapcsolatos félelmek már nem is érdekeltek. Aztán ahogy telt-múlt az idő, lassan rájöttem, hogy vannak egészen más, a lelket uraló, legbelül szétáradó és fojtogató félelmek, amelyekkel nem tudok ilyen könnyedén elbánni. A legnagyobb félelmeinket, szorongásainkat olyan események okozzák, amelyeket nem tudunk sem elkerülni, sem megváltoztatni: ilyen a születés, pályaválasztás, párválasztás, a veszteségek, a betegségek, a halál. Ezeken az élethelyzeteken, eseményeken nem lehet csak úgy túllendülni, csak bátran szembenézni velük, gondolkodni rajtuk, túlélni őket, és másképpen szemlélni – úgy, mint amelyek az emberi lét elkerülhetetlen velejárói, és bár súllyal nehezednek ránk, egyszersmind az élet sava-borsát is adják.

Félelmet már minden ember átélt. Magunkról legtöbbször tudjuk, hogy éppen félünk, de az emberi kapcsolatainkban az is fontos, hogy felismerjük, ha a másik ember fél. A társas kapcsolatokban sok konfliktus alakulhat ki abból, ha nem tudjuk, hogy mások miért nem úgy viselkednek vagy reagálnak egy helyzetben, ahogyan azt várnánk. Ezért érdemes egy kicsit körbejárni, milyen jelei lehetnek annak, ha valaki fél vagy félelemben él. Orvosként gyakrabban találkozom olyan esetekkel, amikor a félelemnek első ránézésre nincs megmagyarázható oka, ez a szorongás. A szorongás enyhébb esetekben ugyanolyan hétköznapi élmény, mint a félelem. Természetes reakció a stresszre. Amikor azonban túl erős vagy túl sokáig tart, pánikszerű élményekkel tarkított, leterítheti az embert, képtelenné teheti a mindennapjai továbbvitelére, és gyakran meg is betegíti.

Számos tévhit és félrevezető információ terjeng a szorongásos zavarokról, és az a legszörnyűbb, hogy aki ilyesmitől szenved, bármit megtenne azért, hogy az elmúljon. Hányszor látom, hogy évek, sőt évtizedek telnek el, mire egy pánikbeteg vagy egy szociális fóbiás ember megfelelő kezelést kap, mert az addigi próbálkozások, a számtalan módszer nem hozott eredményt! Szorongással, pánikkal csak igen beszűkült életet lehet élni. Mégis sokan nem akarnak szembenézni azzal, hogy noha gyakran külső ok miatt, de végül is ezek a súlyosabb szorongásos állapotok jórészt az agy rendellenes működésének következményei, éppen ezért ezzel a szemlélettel kell kezelni őket. Talán, ha az emberek egy kicsit többet tudnának arról, miért és hogyan keletkezik a félelem és a szorongás, akkor könnyebb lenne a helyes döntés.

Amikor az orvosegyetem ötödévén pszichiátriát tanultam, beleszerettem ebbe a szakterületbe. Az 1990-es években jártunk, éppen az „agy évtizedének” kutatási eredményeiben lubickolhattak az idegtudományokkal és a pszichiátriával foglalkozó tudósok. (Az agy évtizedét eredetileg az amerikai elnök hirdette meg az agykutatás ösztönzésére – Magyarország az elsők között csatlakozott a kezdeményezéshez.) Akkoriban hihetetlen gyorsasággal születtek újabb és újabb tudományos eredmények arról, hogy az agyunk miképpen működik, mely agyterületeken milyen munka zajlik, és az idegsejtek összeköttetéseiben milyen információs rendszerek működnek, amelyek képesek közvetíteni az emberi észleléseket az agy megfelelő központjai felé, hogy aztán azokból érzelmek, gondolatok és tettek keletkezzenek. Biztos sokan ismerik azokat a sorozatokat, amelyekben a „hogyan készül?” vagy a „hogyan működik?” kérdésekre kaphatunk választ. Nos, engem ugyanez érdekel az idegrendszert, elsősorban az agyunkat illetően. Mi zajlik, mi változik meg, ha félünk, örülünk, vagy ha pánikolunk? Az izgalmas az, hogy egyre több mindent tudunk minderről! Az elmúlt évtizedekben a képalkotó vizsgáló módszerek mellett a genetikai kutatások is nagy lendületet vettek, és számos kérdésre adtak magyarázatot. Mindezzel együtt persze az is világossá vált, hogy egyre több kérdés merül fel, és az ismeretek bővülése mellett a feltáratlan, ismeretlen információ is végtelennek tűnik.

A pszichiátriában harminc éve még ádáz harc dúlt a szociálpszichiáterek és a biológiai pszichiáterek közt. Az előbbiek azt mondták, hogy a pszichiátriai betegségek hátterében elsősorban társadalmi és lélektani okok húzódnak, az utóbbiak pedig a genetikai és neurobiológiai okokat tartották meghatározónak. A pszichológia egy külön identitással rendelkező szakma volt, amelyben a klinikai vonal foglalkozott a zavarokkal és betegségekkel. Mára ezek a különbségtételek a mentális zavarok okainak feltárása szempontjából igazából lényegtelenné váltak. A bizonyítékokon alapuló tudományos megközelítés egy-egy mentális zavar esetében igazolta, hogy nincs csak genetikai vagy csak pszichológiai ok, a legtöbb esetben a különféle hatások összegződése által alakul ki valamilyen tünet vagy betegség. Az egyes hatások idegrendszeri lenyomatai ma már vizsgálhatók. Nem véletlen, hogy az Európai Unió 2013–2023 között egy, az amerikaihoz hasonló agykutatási évtizedet indított a Jövőbeni és feltörekvő technológiák programban (Human Brain Project). Ebben már az informatika és a nanotechnológia is szerepet kap, neuroinformatikai és szimulációs rendszerek létrehozásával igyekeznek megérteni az agy, a viselkedés és a gondolkodás működését, tisztázni a mentális és neurológiai betegségek okait és megtalálni a megfelelő kezeléseket. A különféle pszichológiai és agykutatások szerteágazó irányban folynak a szorongásos zavarokat illetően. A pszichológiai megfigyelések genetikai és neurobiológiai hátterének megismerése egyre nagyobb szerephez jut, ma már a pszichológia tudománya is használja a modern vizsgálati eljárásokat, mind az egészséges lelki működések megismerésére, mind az azoktól való eltérések detektálására. Napjainkra nagyon sok korábbi egyszerű megfigyelés bizonyosodott be, és számos pszichológiai, pszichiátriai tévhitet sikerült megcáfolni a tudomány eszközével. Ilyen például az agyféltekei dominancia jelentőségének igazolása, vagy a hit gyógyító erejének kimutatása, mely jótékony neurobiológiai folyamatok sorozatát indíthatja el; másfelől pedig olyan tévhitek cáfolata, mint hogy „a pánik csak hiszti”, „az antidepresszánsok nem is hatnak” vagy „az autizmus a rossz nevelés következménye”. Nekem nagyon tetszik ez a törekvés, az objektív megismerés iránya, ami talán idővel kiszorítja a „szerintem ez nem létezik”, a „csak kitalálja” vagy a „divatból lett ilyen” típusú vélekedéseket.

Ugyanakkor a félelem és a szorongás kialakulásának megértéséhez szükséges látnunk azokat a külső, természeti, társadalmi és szociokulturális folyamatokat, amelyekhez nap mint nap alkalmazkodnunk kell. Hányféle félelmünk van, mitől szorongunk? Félhetünk a tűztől, víztől, villámlástól, rémületet kelthet bennünk a mélység és a magasság, de rémisztő lehet egy olyan helyzet is, amelyben nem érezzük a biztonságot, vagy egy ember, aki rossz szándékkal közeledik. Életünk a minket körbevevő környezet megismerésének folyamata. Az embert e tanulási folyamatban, a világban történő tájékozódásban számtalan funkció segíti. Gondoljunk csak bele, hányféle csatornán gyűjtünk információkat magunkról, a minket körülvevő térről, emberekről és történésekről! Érzékszerveinkkel letapogatunk szinte mindent, látunk, hallunk, szaglunk, tapintunk, de az érzékelésünk ezen jóval túlmutat. A technológia segítségével megtöbbszöröztük a fizikai valóságról nyerhető információink mennyiségét, így az érzékszerveink által már fel nem fogható tartományokat is megismertük. Ezzel együtt a tanult és a tanulható dolgok száma is jelentősen megnövekedett. Épp a minap a szüleimmel beszélgettünk arról, hogy az 1960-as években az orvosegyetemen ők mit tanultak mikrobiológiából vagy biokémiából, és ahhoz képest mi mindent tanultam én az 1990-es években – össze sem lehet hasonlítani, sem mennyiségében, sem minőségében. De ha előveszem az egykori tankönyveimet, és összevetem a mai ismereteimmel, rögtön látom, hogy azokat is fényévekkel haladta már meg a tudomány. Igaz, az alapok ugyanazok voltak hatvan éve is, mint most, csak egy „kicsit” több lett az ismeret. Így van ez más területeken is, az emberek ma jóval több ismeretanyaggal találkoznak, mint régen. Mindez azért fontos, mert az agyunk viszont nagyjából ugyanúgy működik, mint száz vagy ezer éve, azaz az információfeldolgozás idegrendszeri menete valószínűleg ugyanaz, és sok tudós szerint a tempója sem változott sokat.

Ennek jelentőségét nem lehet eléggé hangsúlyozni. Mondok egy példát: egy gazdálkodó ember száz évvel ezelőtt hétről hétre tudta, mi a dolga. Szántás, vetés, aratás, az állatok ellátásának lépései, a kertművelés napi és az évszaknak megfelelő menete. Mindehhez a megfigyelésen alapuló időjárás-előrejelzés és a naptár adta a támpontot. A tervtől legtöbbször a meteorológiai viszonyok térítették el az embert, netán egy családi esemény vagy betegség. Az életnek megvolt az éves, évszakos, havi, heti és napi ritmusa, ami biztonságos keretet nyújtott. Mindig tudta, mi a dolga.

Mi történik ma? A legtöbb gazdálkodó ugyanazt az életet éli, mint a „városi ember”. Lehet, hogy korábban kel, de reggel valamilyen hírcsatornán bizonyára tájékozódik, és magába tölt egy sor felesleges információt: természeti katasztrófák, balesetek, gazdasági hírek, politika, időjárás. Szükséges-e mindez számára? Ebben a formában biztosan nem, hiszen a munkáját ugyanúgy el kell végeznie, de összességében mégis, mert tájékozódnia is kell. Jó, ha van tudomása az árak, támogatások esetleges változásairól, ami már a gazdasági környezeten is múlik, és ezt a politika befolyásolja. A katasztrófa és a baleset tényleg nem releváns információ számára, attól nem fog jobban nőni a kukorica, vagy hízni a liba. Eső és olcsó táp helyett, az esetleges üzleti tevékenysége miatt viszont valószínű, hogy van ügyfélkapuja, eeszt-je, online számlázója és e-mail-címe, amelyen keresztül napi szinten kell kommunikálnia a partnerekkel. Így ahelyett, hogy este élvezné a jól végzett munka utáni megérdemelt pihenést, leül a gép elé, és adminisztratív feladatait végzi. Ez havonta kiegészül a könyvelés vezetésével, vagy a könyvelőhöz járással, és időközönként a különféle adónemek bevallásával, befizetésével. Csodálkozunk-e azon, hogy ez az ember ma már ugyanúgy szenved a civilizációs betegségektől, köztük a szorongástól, depressziótól, alvászavartól, mint urbánus társai? Hasonló párhuzamot lehet vonni a tanítók, az orvosok és még sok más foglalkozás esetén, nekik sem „csak” a hivatás gyakorlása a napi rutin, hanem az ezzel járó egyéb kötelezettségek is, amelyekről időről időre információt kell kapniuk, és az új elvárásokat be kell építeniük a munkájukba.

Mindezzel párhuzamosan számos felesleges, ugyanakkor egy sor felkavaró vagy félelmet, szorongást gerjesztő információ is eljut mindenkihez. Nagy részükre nincs szükségünk, de azt hisszük, a tájékozottság a lételemünk. Az információáradat, a tempó nagyon megterheli az agyat, és nehézzé válik szelektálnia a kellő, a hasznos és a haszontalan között. Agyunk kapacitása, feldolgozóképessége csodálatos, de sokkal jobban működik, ha egyszerre csak egy dologgal kell foglalkoznia. A világ megismerése és az abban való eligazodás tehát bonyolult folyamattá vált, amelyben számtalan készségre is szert kell tennünk. Ugyanakkor a beérkező információk feldolgozása még az ősi módszer szerint, az idegrendszerben történik. Szentágothai János neve a legtöbb orvos számára ismerős. Kossuth-díjas anatómus volt, agykutató, az MTA elnöke és egy időben parlamenti képviselő. Még hallottam előadni, a szüleim pedig tőle tanultak a pécsi egyetemen. Egy gondolata ide illik:

A közeljövő veszélyeit ezzel az agyvelővel kell átvészelnünk. Minden látszat ellenére ez azért nem olyan rossz műszer. Biológiai adottságai korlátozottak, benne van állati múltunk számos öröksége, de ugyanakkor a társadalmi-tudati fejlődés óriási és áttekinthetetlen lehetőségei is benne rejlenek. Rajtunk áll, hogy élünk-e velük.2

Jegyzetek

1 Selye, Hans (Selye János): „A Syndrome produced by Diverse Nocuous Agents”, Nature, 1936/32.

2 Hallama Erzsébet: „Beszélgetés Szentágothai Jánossal”, Jelenkor, 1981. február, 184.

Tartalom

Előszó

Bevezetés

Félelem

A félelem mint érzelem

Evolúciós félelmek

Tanult félelmek kisgyermekkorban

Félelmek iskolás-, serdülőkorban

Felnőttkori félelmek

Gerjesztett és civilizációs félelmek

Halálfélelem

Biológiai háttér

Megküzdés a félelemmel

Szorongás

A szorongásos zavarok biológiája

Pszichoszociális háttér

A temperamentum jelentősége

Tünetegyüttesek

Fóbiák

Generalizált szorongás

Kevert szorongásos és depresszív zavar

Pánik, pánikzavar

Kényszeres zavar

Poszttraumás stressz zavar

Szerhasználattal összefüggő szorongás

Életciklussal, élethelyzettel kapcsolatos szorongások

A szorongásos zavarok gyógyítása

Utószó

Jegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Montserrat – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Sorts Mill Goudy – SIL Open Font License