Borítószöveg

„Van választásom. Lehetek Louisa Clark New Yorkból vagy Louisa Clark Stortfoldból. Vagy egy egészen másféle Louisa, akivel még nem is találkoztam. A lényeg az, hogy ne azok döntsék el, ki vagy, akik körülötted vannak, ne zárjanak be egy dobozba, mint egy pillangót. A lényeg az, hogy tudd: mindig kitalálhatsz valamit, amivel újraalkothatod önmagadat.”

Amikor Lou New Yorkba repül, biztos benne, hogy a sok ezer kilométeres távolság ellenére, amely elválasztja Samtől, új barátjától, teljes mértékben élvezni fogja a kalandot. Lelkesen veti bele magát az új munkájába a felső tízezerhez tartozó Gopnik családnál és lubickol a New York-i élet örömeiben. Amikor azonban a véletlen az útjába sodorja Joshuát, a férfi váratlanul rég eltemetett emlékeket ébreszt fel benne. A találkozástól megzavarodott Lou minden igyekezetével igyekszik az óceán által kettéválasztott szívét összeforrasztani. Ám a benne kavargó nehéz titkok azzal fenyegetik, hogy felborul az ingatag lelki egyensúlya. Talán eljött az idő, hogy feltegye magának a kérdést, ki is ő valójában...

Fordította

Todero Anna

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Jojo Moyes: Still Me

Penguin, London, 2018

Copyright © 2018 by Jojo’s Mojo Ltd

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Todero Anna, 2018, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóillusztráció © Holly Ovenden

Művészeti vezető Jason Ramirez

Szerzőfotó © Claudia Janke

ISBN 978-963-604-448-0

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

ISBN 978-963-604-233-2

A borítót az eredeti alapján készítette Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A drága Saskiának:

viseld büszkén a csíkos harisnyádat

Először is ismerd fel, ki vagy,

aztán ennek tudatában ékesítsd föl magad.

Epiktétosz (Steiger Kornél fordítása)

1

A bajusz juttatta eszembe, hogy már nem Angliában vagyok: azt a vastag, szürke százlábút, amely teljesen eltakarta a férfi felső ajkát – Village People-bajusz, cowboybajusz, miniatűr partvisfej –, muszáj volt komolyan venni. Ilyen bajusszal otthon nem találkozhat az ember. Le sem tudtam venni róla a szememet.

– Hölgyem?

Az egyetlen ember, akin ilyen bajuszt láttam otthon, Mr. Naylor volt, a matektanárunk, aki kekszmorzsákat tartott benne – azokat számolgattuk algebraórákon.

– Hölgyem?

– Jaj, elnézést.

Az egyenruhás férfi vastag ujjaival csettintve jelezte, hogy lépjek közelebb. Nem pillantott fel a képernyőjéről. Ott álltam a pult előtt, a blúzom szép lassan itta magába a hosszú repülőút izzadságát. A férfi felemelte a kezét, megmozgatta négy kövér ujját. Ez, amint pár másodperc múltán felfogtam, azt akarta jelenteni, hogy kéri az útlevelemet.

– Neve?

– Ott van – feleltem.

– Mondja meg a nevét, hölgyem.

– Louisa Elizabeth Clark. – Belestem a pult fölött. – Bár az Elizabethet sosem használom. Mert miután megkaptam a nevem, anyám rájött, hogy így Lou Lizzy lennék. És ha ezt nagyon gyorsan hadarja el az ember, úgy hangzik, mintha azt mondaná: „túl zizi”. Bár apám szerint ez illik rám. Persze igazából nem vagyok olyan zizi. Úgy értem, akkor talán be sem engednének, igaz? – A hangom idegesen verődött vissza a műanyag elválasztófalról.

A férfi most először nézett rám. Széles válla volt, és a pillantása felért egy elektrosokkal. Nem mosolygott. Megvárta, míg az én arcomról is lefagy a mosoly.

– Elnézést – mondtam. – Az egyenruhásoktól mindig ideges leszek. – Hátrapillantottam a kígyózó sorra, amely annyiszor kanyarodott vissza önmagába, hogy már áthatolhatatlan, nyugtalan embertengernek látszott. – Egy kicsit furcsán érzem magam azok után, hogy végigálltam ezt a sort. Őszintén szólva ilyen hosszú sorban még sosem álltam. Már azon gondolkodtam, elkezdjem-e összeírni, kinek mit veszek karácsonyra.

– Tegye a kezét a szkennerre.

– Mindig ekkora?

– A szkenner? – kérdezte a homlokát ráncolva.

– A sor.

De a férfi már nem figyelt rám. A monitoron tanulmányozott valamit. Rátettem az ujjaimat a kis lapra. És ekkor felmordult a telefonom.

Anya.

Leszálltál?

A szabad kezemmel be akartam pötyögni a választ, de a férfi megrovó pillantást vetett rám.

– Hölgyem, itt tilos mobiltelefont használni.

– Csak az anyám az. Tudni akarja, megérkeztem-e. –Megpróbáltam lopva lenyomni a felemelt hüvelykujjas emojit, miközben eltüntettem szem elől a telefont.

– Utazása célja?

Mi van? – jött Anya azonnali válasza. Úgy rákapott az SMS-ezésre, mint maci a lépes mézre, és már gyorsabban pötyögtette a betűket, mint ahogy beszélt. Ami lényegében a fénysebességet meghaladó gyorsaságot jelentett. – Tudod, hogy az én telefonomon nem látszanak azok a képecskék. SOS akart lenni? Louisa, jól vagy?

– Utazása célja, hölgyem? – A bajusz ingerülten rándult egyet. Aztán a férfi tagoltan hozzátette: – Mit akar csinálni az Egyesült Államokban?

– Állást kaptam itt.

– Mégpedig?

– New Yorkban fogok dolgozni egy családnál. A Central Park mellett.

A férfi szemöldöke egy milliméternyit megemelkedett egy pillanatra. Még egyszer megnézte az adatlapomon lévő címet.

– Mi a munkája?

– Ez egy kicsit bonyolult. Amolyan társalkodónő vagyok.

– Társalkodónő.

– Olyasmi. Régebben egy férfi mellett voltam. Beszélgettem vele, de a gyógyszereit is beadtam, meg elvittem sétálni, meg megetettem. Egyébként ez nem volt olyan furcsa, mint amilyennek hangzik, merthogy nem tudta használni a kezét. Nem volt a dologban semmi perverz. Igazából végül több lett a dologból munkánál, mert ha az ember gondoskodik valakiről, nehéz megúszni, hogy közel kerüljön az illetőhöz, és Will, szóval ez a férfi csodálatos volt, és mi… Szóval, egymásba szerettünk. – Nem tudtam megállni; éreztem, hogy szokás szerint kicsordulnak a könnyeim. Gyorsan megtöröltem a szemem. – Tehát valami ilyesmi leszek, azt hiszem. A szerelmi részt kivéve. Meg az etetést.

A tisztviselő tágra nyílt szemmel bámult rám. Mosolyogni próbáltam.

– Igazából nem szoktam sírni, ha munkáról beszélek. Nem vagyok „túl zizi”, a nevem ellenére. Ugyebár. De szerettem Willt. És ő is szeretett engem. És akkor… Szóval, úgy döntött, hogy véget vet az életének. Úgyhogy ez most valami újrakezdés akar lenni. – A könnyek most már kérlelhetetlenül, zavarba ejtően ömlöttek a szememből. Nem tudtam megállítani őket. Nem tudtam megállítani semmit. – Elnézést. Biztosan az időeltolódás teszi. Végül is tulajdonképpen hajnali két óra van, nem igaz? Ráadásul már nem igazán szoktam beszélni róla. Tudja, van egy új pasim. Nagyszerű ember! Mentős! És dögös! Ez aztán a főnyeremény, mi? Egy dögös mentős!

A táskámban kotorászva zsebkendőt kerestem. Amikor felnéztem, a férfi egy zsebkendős dobozt tartott elém. Kivettem egyet.

– Köszönöm. Szóval az egyik barátom, Nathan, aki új-zélandi, itt dolgozik, és ő szerezte nekem ezt az állást, és igazából még nem tudom pontosan, mi lesz a munkám, csak annyit tudok, hogy gondoskodnom kell egy gazdag férfi feleségéről, aki kezd depressziós lenni. De elhatároztam, hogy most felnövök Will elvárásaihoz, mert előzőleg nem nagyon jött össze. A végén már egy reptéren dolgoztam. – Egy pillanatra mozdulatlanná dermedtem. – Nem… ööö… nem mintha bármi rossz lenne abban, ha reptéren dolgozik az ember! Az útlevél-ellenőrzés minden bizonnyal nagyon fontos munka. Rendkívül fontos. De nekem van egy tervem. Amíg itt vagyok, minden héten csinálok valami újat, és igent mondok.

– Igent mond?

– Az új dolgokra. Will mindig azt mondta, hogy elzárkózom az újdonságok elől. Úgyhogy ez a tervem.

A tisztviselő az irataimat tanulmányozta.

– Nem töltötte ki megfelelően a lakcím rovatot. Az irányítószám is kell.

Elém lökte az űrlapot. Megnéztem a számot a kinyomtatott papíron, aztán remegő ujjakkal beírtam. Balra pillantottam, ahol az utánam következők egyre türelmetlenebbül várakoztak. A szomszédos ablaknál egy kínai családot faggatott két tisztviselő. A nő tiltakozott, aztán elvezették őket az egyik oldalsó helyiségbe. Hirtelen nagyon magányosnak éreztem magam.

A hivatalnok kisandított a várakozókra. Azután váratlanul rányomta a pecsétet az útlevelemre.

– Sok szerencsét, Louisa Clark – mondta.

Csodálkozva néztem rá.

– Ennyi volt?

– Ennyi volt.

Elmosolyodtam.

– Jaj, köszönöm. Nagyon kedves. Úgy értem, elég furcsa, ha az ember életében először itt találja magát a világ túlsó felén egy szál magában, és most valahogy úgy érzem, találkoztam az első rendes emberrel, és…

– Tovább kell mennie, hölgyem.

– Hogyne. Elnézést.

Összeszedtem a csomagjaimat, és kisimítottam az arcomból egy izzadt hajtincset.

– És hölgyem…

– Igen? – Nem tudtam elképzelni, mit rontottam el már megint.

A férfi a monitorra szegezte a pillantását.

– Vigyázzon, mire mond igent.

Nathan – ígéretéhez híven – az érkezési csarnokban várt. Feszülten pásztáztam a tömeget a tekintetemmel, titokban biztos voltam benne, hogy nem jön ki elém, de ott volt, hatalmas, integető keze a kavargó tömeg fölé emelkedett. A másik kezét is felemelte, és mosoly terült szét az arcán. Odanyomakodott hozzám, majd felemelt és gigászi ölelésbe vont.

– Lou!

Mihelyt megláttam, valami váratlanul összerándult bennem – valami, aminek köze volt Willhez, a veszteséghez meg a hétórás, nem túl sima repülőút fájdalmas élményéhez –, örültem hát, hogy Nathan magához szorít, így legalább volt időm, hogy összeszedjem magam.

– Isten hozott New Yorkban, kislány! Látom, az öltözködéshez még mindig van érzéked.

Kissé eltolt magától, és vigyorogva mért végig. Lesimítottam a hetvenes évekből való, tigrismintás ruhámat. Azt gondoltam, úgy fogok kinézni benne, mint Jackie Kennedy, már Onassis feleségeként. Feltéve, hogy Jackie Kennedy is az ölébe borított fél pohár kávét a repülőn.

– Olyan jó, hogy újra látlak!

Nathan úgy kapta fel ólomsúlyú bőröndjeimét, mintha tollpihével volnának tele.

– Menjünk. Hazaviszlek. A Prius szervizben van, úgyhogy Mr. G. kölcsönadta a kocsiját. A forgalom rémes, de legalább stílusosan utazol.

Mr. Gopnik kocsija áramvonalas volt, fekete, és akkora, mint egy busz. Az ajtók finom, de határozott kattanása hat számjegyű árcédulára utalt. Nathan bezárta a bőröndjeimet a csomagtartóba, én pedig nagyot sóhajtva elhelyezkedtem az anyósülésen. Megnéztem a telefonom, egyetlen SMS-sel megválaszoltam Anya tizennégy üzenetét, egyszerűen annyit írtam neki, hogy kocsiban vagyok, és másnap felhívom, aztán tudattam Sammel, aki azt üzente, hiányzom neki, hogy Megérkeztem, csók.

– Hogy van a srác? – kérdezte Nathan rám pillantva.

– Jól, kösz – mondtam, és a biztonság kedvéért további csókokat jelző x-eket biggyesztettem az üzenet végére.

– Nem balhézott, amiért eljöttél?

Megvontam a vállam.

– Úgy gondolta, el kell jönnöm.

– Mind így gondoltuk. Csak eltartott egy ideig, míg megtaláltad az utad, ennyi az egész.

Eltettem a telefonom, hátradőltem az ülésben, és kinéztem az ablakon, bámultam az autópályát szegélyező, ismeretlen neveket reklámozó táblákat – Milo Gumi, Richie Kondi –, a mentőautókat és a költöztetőkocsikat, a hámló festékű, lepusztult házakat roskatag verandáikkal, a kosárpályákat meg a hatalmas poharakból italt kortyoló autósokat. Nathan bekapcsolta a rádiót, egy Lorenzo nevű férfi egy baseballmeccsről beszélt, és egy pillanatra az az érzésem támadt, hogy valami alternatív valóságba csöppentem.

– Szóval kapsz egy napot, hogy kipihend magad. Van valami terved? Én azt gondoltam, hagylak aludni, aztán elcipellek tízóraizni. Muszáj megismerkedned a New York-i bisztrókkal az első itteni hétvégéden.

– Ez szuperül hangzik.

– A család csak holnap este jön vissza a country clubból. Kicsit fárasztó volt ez a hét. Ha kialudtad magad, elmesélem.

Nathanre bámultam.

– Csak semmi titok, oké? Ez nem lesz olyan, mint…

– Ők nem olyanok, mint Traynorék. Ez csak a szokásos diszfunkcionális multimilliomos család.

– Rendes a nő?

– Szuper. Bár… nem könnyű eset. De nagyon rendes. Meg a férje is.

Ennél pontosabb jellemzést nemigen várhattam Nathantől, aki ezek után hallgatásba merült – sosem szeretett pletykálkodni –, én pedig csak ültem a kényelmes, légkondicionált Mercedes GLS-ben, és harcoltam az álmosság rám törő hullámai ellen. Samre gondoltam, aki sok ezer kilométerre innen most éppen mélyen alszik a vasúti kocsijában. Treenára és Thomra gondoltam, akik kis londoni lakásomban fekszenek az ágyukban. Aztán Nathan hangját hallottam:

– Hát tessék.

Égő szemmel felnéztem, és ott volt előttem a Brooklyn híd, és azon túl Manhattan ezernyi éles fényszilánkja ragyogott, bámulatos volt, csillogó, hihetetlenül sűrű és szép, és olyan ismerős volt a látvány a tévéből meg a filmekből, hogy nem is nagyon tudtam elhinni, hogy közelről látom. Kihúztam magam az ülésben, és az ámulattól némán néztem ki az ablakon, miközben közeledtünk a Föld leghíresebb metropolisza felé.

– Ezt a panorámát nem lehet megunni. Kicsit látványosabb, mint Stortfold, mi?

Valahogy idáig fel se fogtam. Ez az új otthonom.

– Szia, Ashok. Mizujs? – Nathan keresztülgurította a bőröndjeimet a márvány előtéren, én pedig a fekete-fehér padlólapokat meg a rézkorlátokat bámultam, és igyekeztem nem elesni. Lépteim visszhangot vertek a tágas térben. Olyan volt, mint egy elegáns, kissé megkopott szálloda hallja: a csillogó sárgaréz lift, a vörös és aranyszínű szőnyeg a padlón, a recepció, amely kissé sötétebb volt annál, ami még kellemes lett volna. Méhviasz, frissen kifényesített cipők és pénz szaga úszott a levegőben.

– Jól vagyok, öregem. Ő kicsoda?

– Louisa. Mrs. G. mellett fog dolgozni.

Az egyenruhás portás kilépett a pultja mögül, és felém nyújtotta a kezét. Széles mosoly ült az arcán, a tekintetéből pedig az sugárzott, hogy sok mindent látott már.

– Örülök, hogy megismerhetem, Ashok.

– Egy brit! Van egy unokatesóm Londonban. Croydownban. Ismeri Croydownt? Maga is arrafelé lakik? Nagydarab srác az illető, ha érti, mire gondolok.

– Nem igazán ismerem Croydont – mondtam. Amikor megláttam a csalódást az arcán, hozzátettem: – De ha legközelebb arra járok, nyitva tartom a szemem, hátha meglátom az unokatestvérét.

– Louisa. Isten hozta a Laveryben. Ha kell valami, vagy kérdése van, csak szóljon. Én éjjel-nappal itt vagyok, heti hét nap.

– Nem viccel ám – szólalt meg Nathan. – Néha azt gondolom, a pult alatt szokott aludni. – Az előcsarnok hátsó részén lévő, szürke ajtajú személyzeti lift felé intett.

– Három gyerekem van, mind öt évnél fiatalabb, öregem – mondta Ashok. – Hidd el, csak azért tudtam megőrizni a józan eszemet, mert folyton itt vagyok. Azt azért nem mondanám, hogy a feleségem is ugyanígy van vele – vigyorodott el. – Komolyan mondtam, Miss Louisa. Bármire van szüksége, csak forduljon hozzám.

– Drogokra, prostituáltakra, rossz hírű házakra gondolt? – kérdeztem suttogva, miközben ránk csukódott a személyzeti lift ajtaja.

– Nem, inkább színházjegyekre, éttermi asztalfoglalásra meg a legjobb vegytisztítókra – mondta Nathan. – Ez itt az Ötödik sugárút. Jézusom! Miket műveltél te Londonban?

A Gopnik-rezidencia összesen hatszázötven négyzetmétert foglalt el a vörös téglás, neogótikus épület második és harmadik emeletén – New Yorknak ezen a részén ritkának számított a kétszintes lakás –, és jól demonstrálta a Gopnik család nemzedékről nemzedékre örökített gazdagságát. A Lavery a híres Dakota-ház kicsinyített mása, magyarázta Nathan, és a legrégebbi lakásszövetkezetek egyike az Upper East Side-on. Az ilyen házakban a lakóközösség vezetőségének jóváhagyása nélkül senki sem vehet vagy adhat el lakást, ők pedig ádáz ellenségei minden változásnak. Míg a park túloldalán álló, csillogó társasházak étteremmel, konditeremmel, gyerekfelügyelettel és feszített víztükrű medencével várták az újgazdagokat – orosz oligarchákat, popsztárokat, kínai acélmágnásokat és techmilliárdosokat –, a Lavery lakói a régi iskola hívei voltak.

Ezekben a lakásokban nemzedékek óta ugyanazok a családok éltek; a lakók megszokták az 1930-as évekből való vízvezetékeket, hosszas és szövevényes harcokat vívtak, hogy engedélyt kapjanak a villanykapcsoló kicserélésénél jelentősebb változtatásokra, és udvariasan elfordultak, hogy ne lássák, amint New York változik körülöttük, ahogy az ember átnéz a kartontáblát maga elé tartó kolduson.

Épp csak egy pillantást vethettem az elegáns lakásra, a parkettára, a magas mennyezetre, a földig érő damasztfüggönyökre, mert egyenesen a személyzeti traktus felé indultunk, amely a felső szint legtávolabbi részén helyezkedett el, a konyhába vezető, szűk folyosó végén. Ez a furcsa megoldás még a régi időkből maradt itt. Az újabb vagy átalakított épületekben nem volt személyzeti traktus: a házvezetőnők és bébiszitterek a hajnali vonattal jöttek Queensből vagy New Jersey-ből, és sötétedés után hazamentek. De a Gopnik családnak a ház megépülése óta rendelkezésére álltak ezek a kis szobák. Átépíteni vagy eladni nem lehetett őket, de hivatalosan a lakáshoz tartoztak mint tárolóhelyiségek. Nem volt nehéz belátni, miért tárolóként tartják nyilván őket.

– Itt vagyunk. – Nathan kinyitott egy ajtót, és ledobta a csomagjaimat.

A szobám körülbelül három és félszer három és fél méteres volt. A berendezést egy franciaágy, egy tévé, egy fiókos szekrény és egy gardróbszekrény alkotta. A sarokban bézs színű kárpittal bevont kis fotel állt, besüppedt ülése egykorvolt, kimerült lakók emlékét őrizte. A kis ablak talán délre nézett. Vagy északra. Vagy keletre. Nehéz lett volna megmondani, mert alig két méterre tőle egy olyan magas, vörös téglás tűzfal állt, hogy csak akkor láttam az eget, ha kitekert nyakkal az üveghez szorítottam az arcom.

A szoba mellett volt a közös konyha, amelyen Nathannel és a házvezetőnővel osztoztam. A házvezetőnő szobája a folyosó túloldaláról nyílt.

Az ágyamon szépen egymásra rakva öt sötétzöld pólóing várt, és egy olcsó, teflonos csillogású, fekete nadrágnak látszó valami.

– Nem említették az egyenruhát?

Felemeltem az egyik pólóinget.

– Ing és nadrág. Gopnikék szerint az egyenruha leegyszerűsíti a helyzetet. Mindenki tudja, hol a helye.

– Már ha úgy akarsz kinézni, mint egy profi golfozó.

Belestem a hálószobából nyíló barna, vízköves márvánnyal borított, apró fürdőszobába. Volt benne vécé, egy kis mosdó, valószínűleg még az 1940-es évekből, és egy zuhany. Oldalt egy papírba csomagolt szappant és egy flakon csótányirtót pillantottam meg.

– Manhattani mércével mérve kifejezetten tágas – jegyezte meg Nathan. – Tudom, egy kicsit kopottnak tűnik, de Mrs. G. azt mondta, kifesthetjük. Veszünk még néhány lámpát, beugrunk a Crate and Barrelbe, és máris…

– Imádom – szólaltam meg Nathan felé fordulva, kissé reszkető hangon. – New Yorkban vagyok, Nathan. Tényleg itt vagyok.

Nathan megszorította a vállam.

– Hát igen. Tényleg itt vagy.

Sikerült ébren maradnom, míg kipakoltam, hozattunk valami kaját Nathannel, és végigpörgettem a tévémen fogható 859 csatornát, amelyek nagy részén vagy amerikai foci ment, vagy emésztési problémákkal kapcsolatos reklámok, vagy homályos helyszíneken játszódó krimik, amelyekről még csak nem is hallottam, aztán kidőltem. Hajnali háromnegyed ötkor riadtam fel. Néhány kusza pillanatra egészen összezavart egy sziréna ismeretlen, távoli hangja, egy tolató teherautó sivítása, aztán felkapcsoltam a villanyt, eszembe jutott, hol vagyok, és izgalom cikázott át rajtam.

Kivettem a laptopomat a táskámból, és csetüzenetet küldtem Samnek.

Ott vagy? Csók.

Vártam, de nem jött válasz. Sam azt mondta, szolgálatban lesz, és biztosan túl fáradt ahhoz, hogy kiszámolja az időeltérést. Letettem a laptopot, és megpróbáltam visszaaludni egy kicsit (Treena szerint amikor nem alszom eleget, úgy nézek ki, mint egy bánatos ló). De a város ismeretlen zajai szirénhangként csábítottak, úgyhogy hatkor kikászálódtam az ágyból. Lezuhanyoztam, és közben igyekeztem figyelmen kívül hagyni, milyen rozsdás víz jön a köpködő zuhanyfejből. Felöltöztem (farmer kötényruha és türkizszínű, vintage rövid ujjú blúz, a Szabadság-szobor képével díszítve), és elindultam kávét keresni.

Lábujjhegyen lépkedtem a folyosón, próbáltam visszaemlékezni, hol is van a konyha, amit előző este Nathan megmutatott. Kinyitottam egy ajtót, mire egy nő megfordult, és rám bámult. Középkorú volt, és tömzsi, sötét haja gondosan hullámokba rendezve, mint egy harmincas évekbeli filmsztárnak. Szépséges, sötét szeme volt, a szája azonban lefelé görbült, mintha örökösen helytelenítene valamit.

– Ööö… jó reggelt!

A nő még mindig engem bámult.

– Én… Louisa vagyok. Az új lány. Mrs. Gopnik… asszisztense.

– Ő nem Mrs. Gopnik – jelentette ki a nő minden további magyarázat nélkül.

– Maga bizonyára… – Hiába erőltettem az időeltolódástól megviselt agyamat, nem jutott eszembe a neve. Jaj, ne már, biztattam magam. – Nagyon sajnálom. Ma reggel olyan az agyam, mint a zabkása. Az időeltolódás.

– Ilaria vagyok.

– Ilaria. Hát persze, ez az. Bocs. – A kezemet nyújtottam felé, de hiába.

– Tudom, ki maga.

– Ööö… meg tudná mutatni, hol tartja Nathan a tejet? Csak egy kávét akartam inni.

– Nathan nem iszik tejet.

– Komolyan? Régen ivott.

– Maga szerint én hazudok?

– Nem. Nem ezt akartam mo…

A nő ellépett balra, és egy faliszekrényre mutatott: feleakkora volt, mint a többi, eléggé elérhetetlen magasságban.

– Az a magáé. – Azután kinyitotta a hűtőt, berakta az ajtóba a gyümölcslevét, én pedig megláttam a teli, kétliteres tejespalackot a polcon. Ilaria becsukta a hűtőt, és engesztelhetetlenül nézett rám. – Mr. Gopnik este fél hétkor ér haza. Addigra vegye fel az egyenruháját. – Ezután hangosan csattogó papucsában végigvonult a folyosón.

– Nagyon örülök, hogy megismerhettem! Biztosan sokszor találkozunk még! – kiáltottam utána.

Egy pillanatig a hűtőre meredtem, azután arra jutottam, valószínűleg nincs túl korán ahhoz, hogy elmenjek tejért. Végül is ez a város sosem alszik.

Lehet, hogy New York ébren volt, de a Lavery olyan sűrű csendbe burkolózott, mintha minden lakó nagyobb adag altatót vett volna be. Végigmentem az előszobán, halkan becsuktam magam mögött a bejárati ajtót, miközben nyolcszor ellenőriztem, nálam van-e a pénztárcám és a kulcsom. Úgy gondoltam, ezen a korai órán, amikor mindenki alszik a házban, nyugodtan megnézhetem egy kicsit közelebbről, hová csöppentem.

Amint lábujjhegyen igyekeztem kifelé a lépteim zaját elnyelő bársonyszőnyegen, az egyik ajtó mögött ugatni kezdett egy kutya – dühösen csaholt –, azután egy öreg hang kiabált valamit, amit nem értettem. Gyorsan továbbmentem, nem akartam, hogy miattam ébredjen fel a többi lakó, és a főlépcső helyett a személyzeti lift felé indultam.

Az előtérben nem volt senki, úgyhogy kinyitottam a kaput, és kiléptem az utcára. Olyan zaj- és fénykavalkád fogadott, hogy egy pillanatra meg kellett állnom, nehogy összeroskadjak. Előttem a Central Park messzeségbe nyúló, zöld oázisa. Balra már javában zajlott az élet a mellékutcákban – nagydarab, overallos férfiak ládákat pakoltak le egy platós teherautóról, egy rendőr figyelte őket, sonka nagyságú karját összefonva. Egy utcaseprő szorgalmasan dúdolgatott. Egy taxis az ablakon kihajolva egy férfival beszélgetett. Magamban számolgatni kezdtem New York nevezetességeit. Lovas kocsik! Sárga taxik! Hihetetlenül magas épületek! Miközben bámészkodtam, két elgyötört turista ment el mellettem, babakocsit toltak, kezükben műanyag kávéspoharat szorongattak, talán még mindig valamelyik távoli időzónában érezték magukat. Manhattan a végtelenbe nyúlt, hatalmas volt, napsütötte, nyüzsgő és csillogó.

Az időeltolódás okozta kábultságom úgy szállt el, mint a hajnali pára. Nagy levegőt vettem, és elindultam. Tisztában voltam vele, hogy vigyorgok, de nem tudtam komoly képet vágni. Nyolcsaroknyit gyalogoltam, de egyetlen élelmiszerboltot sem láttam. Befordultam a Madison Avenue-ra, luxusmárkák hatalmas kirakatai és zárt ajtói előtt haladtam el, köztük egy-egy étterem, sötét ablakaik, mint a csukott szemek, egy-egy aranyozott hotel, libériás ajtónállóik egyetlen pillantásra sem méltattak.

További ötsaroknyi séta után kezdtem ráébredni, hogy ez nem az a környék, ahol az ember csak úgy leugrik a kisboltba. Úgy képzeltem, minden sarkon New York-i bisztrók lesznek, pimasz pincérnőkkel és fehér Porkpie-kalapos férfiakkal, ehelyett minden óriási volt, csillogó, és egyáltalán nem úgy festett, mintha sajtos omlett és egy bögre tea várna az ajtón túl. A járókelők többnyire turisták voltak, vagy elszántan kocogó, feszes testű, karcsú emberek szűk futócuccban, fülhallgatóval a fülükben, akik fürgén kerülgették a barázdált arcú hajléktalanokat. Végül találtam egy nagy kávézót, ahová mintha a New York-i korán kelők fele bezsúfolódott volna; a bokszokban a telefonjuk fölé hajoltak, vagy természetfölöttien vidám kisgyerekeket etettek, miközben a falra szerelt hangszórókból jellegtelen popzene áradt.

Rendeltem egy kapucsínót meg egy muffint, amelyet, mielőtt bármit mondhattam volna, a pultos kettévágott, megmelegített, aztán vastagon megkent vajjal, miközben folyamatosan beszélgetett a kollégájával egy baseballmeccsről.

Fizettem, helyet foglaltam a fóliába csomagolt muffinnal, aztán megkóstoltam. Az egyik legfinomabb dolog volt, amit valaha ettem, és ezt nem csupán az időeltolódás miatti, mardosó éhség mondatta velem.

Az ablaknál ültem, nagyjából fél óráig bámultam a kora reggeli manhattani utcát, a számat hol a ragacsos, vajas muffinnal raktam tele, hol a forró, erős kávéval melegítettem, és szabad folyást engedtem állandó belső monológomnak (New York-i kávét iszom egy New York-i kávézóban! Egy New York-i utcán sétálok! Mint Meg Ryan! Mint Diane Keaton! Az igazi New Yorkban vagyok!). Azonnal megértettem, mit próbált megmagyarázni Will két éve: abban a pár percben, miközben a szám tele volt a szokatlan étellel, a szemem tele az új látnivalókkal, csakis a pillanatban léteztem. Tökéletesen jelen voltam, éberek voltak az érzékeim, egész lényem készen állt, hogy befogadja az új élményeket. Az egyetlen helyen voltam a világon, ahol lehettem.

És ekkor a szomszédos asztalnál két nő, látszólag minden ok nélkül, szó szerint hajba kapott, kávécseppek és süteménydarabok repkedtek az asztal fölött, a pultosok odaugrottak, hogy szétválasszák őket. Lesöpörtem a morzsákat a ruhámról, becsuktam a táskám, és úgy döntöttem, talán ideje visszatérni a Lavery békességébe.

2

Ashok épp vastag újságokat válogatott számozott kupacokba, amikor beléptem. Felegyenesedett, és rám mosolygott.

– Szép napot, Miss Louisa. Milyen volt az első reggele New Yorkban?

– Köszönöm kérdését, csodálatos.

– Dúdolta magában a Let The River Runt az utcán?

Megtorpantam.

– Honnan tudja?

– Mindenki ezt teszi, amikor először jár Manhattanben. Az a helyzet, hogy még én is eléneklem néha reggelenként, pedig én aztán nem hasonlítok Melanie Griffithre.

– Nincsenek errefelé élelmiszerboltok? Ezer kilométert kellett gyalogolnom, hogy tudjak inni egy kávét. És fogalmam sincs, hol vehetnék tejet.

– Szólnia kellett volna, Miss Louisa. Jöjjön csak. – Intett, hogy menjek be a pult mögé, aztán kinyitott egy ajtót, és bevezetett egy szedett-vedett berendezésű, elhanyagolt, sötét irodába, amely éles ellentétben állt az előcsarnokbeli sárgaréz és márvány csillogásával. Egy pulton a biztonsági kamerák monitorai sorakoztak, köztük egy öreg tévékészülék és egy nagy nyilvántartókönyv, néhány ponyvaregény és egy csomó boldog, fogatlan gyereket ábrázoló fénykép. Az ajtó mögött ősrégi hűtő állt. – Tessék. Vigye csak el. Majd hoz egy másikat.

– Minden portás ezt csinálja?

– Egyetlen portás sem csinálja ezt. De a Lavery más.

– És akkor hol szoktak az emberek bevásárolni?

Ashok arcán grimasz jelent meg.

– Ennek a háznak a lakói nem szoktak bevásárolni, Miss Louisa. Még csak eszükbe sem jut, hogy bevásároljanak. Fogadni mernék, hogy a nagy részük azt képzeli, az ennivaló valami varázslat folytán, megfőzve érkezik az asztalára. – Hátrapillantott, halkabbra fogta a hangját. – A nyakamat tenném rá, hogy ebben a házban a nők nyolcvan százaléka legalább öt éve nem vett főzőkanalat a kezébe. Sőt, tudja, mit mondok? Ebben a házban a nők fele nem is eszik, és kész.

Ámuló arcomat látva megvonta a vállát.

– A gazdagok nem úgy élnek, mint maga meg én, Miss Louisa. És a New York-i gazdagok…

Elvettem a tejesdobozt.

– Bármit házhoz lehet hozatni, amire szükség van. Az ember hozzászokik.

Ki akartam faggatni Ilariáról meg Mrs. Gopnikról, aki állítólag nem is Mrs. Gopnik, meg a családról, akikkel nemsokára találkozom. De láttam, hogy az előtér felé pillant.

– Jó reggelt kívánok, Mrs. De Witt!

– Mit keres a földön ez a sok újság? Úgy néz ki ez a hely, mint valami nyavalyás újságosbódé. – Egy apró termetű, idős nő ciccegett ingerülten a New York Times- és Washington Post-halmok között. A korai óra ellenére úgy volt felöltözve, mintha esküvőre készülne: málnaszínű, bő, hosszú kabát volt rajta, piros, lapos kalapka és hatalmas, teknőchéj keretes napszemüveg, amely eltakarta pici, ráncos arcát. A kezében tartott póráz másik végén egy ziháló mopsz állt, és engem bámult kidülledő szemével (legalábbis úgy gondoltam, hogy engem bámul – nem nagyon tudhatta az ember, mert a két szeme kétfelé nézett). Lehajoltam, hogy segítsek Ashoknak eltüntetni az újságokat a nő útjából, de ebben a pillanatban a kutya morogva rám vetette magát, úgyhogy hátraugrottam, és majdnem elterültem a New York Timesokon.

– Jaj, az ég szerelmére! – hallatszott a reszketeg, de parancsoló hang. – Felidegesíti a kutyát!

A lábamon éreztem a mopsz leheletét. Bizsergett a bőröm, ahol kis híján belém mart.

– Kérem, gondoskodjon róla, hogy mire visszajövünk, eltűnjön innen ez a… ez a hulladék. Már ezerszer megmondtam Mr. Ovitznak, hogy hanyatlik ez a ház. És Ashok, ott hagytam a szemeteszsákot az ajtóm előtt. Kérem, vigye el sürgősen, különben az egész folyosónak hervadtliliom-szaga lesz. A jó ég tudja, miért küld valaki liliomot ajándékba. Temetői virág. Gyere, Dean Martin!

Ashok megbillentette a sapkáját.

– Hogyne, Mrs. De Witt. – Megvárta, míg kiment a nő. Azután megfordult, és a lábamra meredt.

– Az a kutya meg akart harapni!

– Igen. Dean Martinnak hívják. Legjobb lesz, ha messziről elkerüli. Ő a ház legrosszabb természetű lakója, pedig a többiek sem akármilyenek. – Újra az újságok fölé hajolt, felrakta a pultra a következő kupacot, azután intett, hogy menjek. – Ne fáradjon ezzel, Miss Louisa. Az újságok nehezek, és magának épp elég gondja lesz odafent. Akkor szép napot!

Otthagyott, mielőtt megkérdezhettem volna, mit akart mondani ezzel.

sVillámgyorsan eltelt a nap. A délelőtt fennmaradó részében a szobámban rendezkedtem, kitakarítottam a fürdőszobát, kiraktam Sam, a szüleim, Treena és Thom képeit, hogy otthonosabban érezzem magam. Nathan elvitt egy bisztróba a Columbia Circle környékére, ahol akkora tányért tettek elém, mint egy autógumi, és annyi erős kávét ittam, hogy hazafelé menet remegett a kezem. Nathan megmutatott pár hasznos helyet: ez a bár későig nyitva van, abban a food truckban igazán jó falafelt árulnak, ez egy biztonságos bankautomata… Az agyamban egymást kergették az új képek, az új információk. Valamikor a délután közepén hirtelen elhagyott az erőm, elnehezült a lábam, úgyhogy Nathan belém karolt, és visszakísért a lakásba. Örültem, hogy a házban csend és sötét fogad, és hogy nem kell lépcsőznöm, mert felvisz a személyzeti lift.

– Dőlj le egy kicsit – tanácsolta Nathan, miközben lerúgtam a cipőmet. – De csak egy órácskára, különben még jobban összezavarodik a bioritmusod.

– Mit is mondtál, mikor érnek haza Gopnikék? – kérdeztem kásás hangon.

– Általában hat körül. Még csak három óra, úgyhogy van időd. Gyerünk, szunyálj egyet. Utána megint embernek érzed majd magad.

Becsukta az ajtót, én pedig hálásan elterültem az ágyon. Már majdnem elaludtam, de hirtelen bevillant, hogy ha most nem beszélek Sammel, később már nem tudok, úgyhogy a laptopomért nyúltam, és egy kis időre leküzdöttem a rám telepedő zsibbadtságot.

Ott vagy? – gépeltem be a messengerbe.

Pár perc múlva kis pukkanó hang kíséretében megjelent a kép, és ott volt Sam a vasúti kocsiban, hatalmas teste a monitor felé görnyedt. Sam. A nagydarab mentős. A vadonatúj pasim. Úgy vigyorogtunk egymásra, mint két agyalágyult.

– Szia, szépségem! Na, hogy vagy?

– Jól! – feleltem. – Megmutatom a szobámat, de lehet, hogy a falnak ütközöm, ha elfordítom a képernyőt. – Megfordítottam a laptopot, hogy Sam teljes pompájában láthassa szűk kis szobámat.

– Szerintem nem rossz. Illik hozzád.

A szürke ablakot bámultam Sam mögött. Pontosan el tudtam képzelni, amint az eső kopog a vasúti kocsi tetején, az asztalon megnyugtatóan gőzölög egy pohár, ott a tűzifa, a levegő nyirkos, odakint a tyúkok behúzódnak a csöpögő talicska alá. Sam engem nézett, én pedig megtöröltem a szememet, és egy pillanatig azt kívántam, bár eszembe jutott volna, hogy egy kicsit kisminkeljem magam.

– Visszamentél dolgozni?

– Igen. Azt mondják, egy hét múlva már minden feladatra alkalmas leszek. Fel tudok emelni egy testet anélkül, hogy szétnyílna a sebem. – Ösztönösen a hasára tette a kezét, oda, ahol alig pár hete lövés érte – majdnem meghalt egy hétköznapi kivonulás során, és ez szilárdította meg a kapcsolatunkat –, engem pedig valami nyugtalanító, zsigeri érzés fogott el.

– Bárcsak itt lennél – csúszott ki a számon.

– Én is ezt kívánom. De hát ez a kalandod első napja, és. biztosan szuper lesz. Egy év múlva pedig itt fogsz ülni…

– Nem ott – vágtam a szavába. – Hanem az addigra elkészült házadban.

– Az addigra elkészült házamban – ismételte meg. – És együtt nézzük a képeidet a telefonodon, és én titokban azt gondolom majd: te jó ég, már megint a New York-i élményeiről áradozik!

– Szóval akkor írsz nekem hosszú, sóvárgó szerelmes leveleket, amiket magányos könnyeiddel öntözöl?

– Jaj, Lou. Tudod, hogy nem vagyok valami nagy levélíró. De hívni foglak. És négy hét múlva ott vagyok nálad.

– Helyes – mondtam, de összeszorult a torkom. – Oké. Most alszom egyet.

– Én is – mondta Sam. – És rád gondolok közben.

– Gusztustalan pornós stílusban? Vagy úgy, mint egy romantikus filmben?

– Melyiket válasszam, hogy ne kerüljek bajba? – mosolyodott el. – Jól nézel ki, Lou – tette hozzá rövid hallgatás után. – Kicsit… kábának tűnsz.

– Kába is vagyok. Úgy érzem magam, mint aki nagyon-nagyon fáradt, de ugyanakkor bármikor felrobbanhat. Kicsit furcsa érzés. – A monitorra tettem a kezemet, és a következő másodpercben Sam is odatette a magáét. Szinte a bőrömön éreztem az érintését.

– Szeretlek. – Még mindig zavarba jöttem kissé, amikor kimondtam.

– Én is. Megcsókolnám a monitort, de az a gyanúm, hogy csak az orrszőrömet látnád.

Mosolyogva becsuktam a számítógépet, és pár másodperc múlva már aludtam is.

Valaki sikított a folyosón. Izzadtan, kimerülten ébredtem, nem tudtam eldönteni, álmodom-e, vagy ébren vagyok, azután felültem. Tényleg egy nő sikoltozott az ajtómon túl. Ezernyi gondolat száguldott át ködös agyamon, New York-i gyilkosságokról szóló hírekről, meg hogy vajon hogyan kell bejelenteni egy bűncselekményt. Mi is a telefonszám? Nem a 999, mint Angliában. Hiába erőltettem az agyamat, nem jutottam semmire.

– Miért? Miért kellene mosolyogva ülnöm, miközben azok a boszorkányok sértegetnek? Te a felét sem hallod annak, amit mondanak! Te férfi vagy! Olyan, mintha szemellenző lenne a füleden!

– Drágám, nyugodj meg, légy szíves. Kérlek. Ez nem a megfelelő hely és időpont.

– Soha nem megfelelő a hely és az időpont! Mert mindig van itt valaki! Kénytelen leszek venni magamnak egy lakást, csak hogy legyen hol veszekednünk!

– Nem értem, miért izgatod fel magad ezen ennyire. Jobb lenne, ha beletörődnél, hogy…

– Nem!

Valami ripityára tört a keményfa padlón. Ekkor már teljesen éber voltam, csak úgy kalapált a szívem.

Ezután súlyos csönd borult a folyosóra.

– Most azt fogod mondani, hogy ez családi örökség volt.

Rövid hallgatás.

– Hát igen, az volt.

Elfojtott zokogás.

– Nem érdekel! Nem érdekel! Torkig vagyok a családod történetével! Hallod? Torkig vagyok vele!

– Agnes, drágám. Ne itt a folyosón. Gyere. Majd később megbeszéljük.

Halkan kiültem az ágyam szélére.

További elfojtott zokogás hallatszott, aztán csönd lett. Némi várakozás után felálltam, lábujjhegyen az ajtóhoz mentem, és a fülemet a fához szorítva hallgatóztam. Semmi. Az órára pillantottam – háromnegyed öt volt.

Megmostam az arcom, és gyorsan felvettem az egyenruhámat. Megfésülködtem, azután csöndes léptekkel elhagytam a szobát, és elindultam a folyosón.

De rögtön meg is torpantam.

Pár lépésre, a konyha mellett a folyosó padlóján egy fiatal nő kuporgott magzatpózban. Egy idősebb férfi, hátát a fal faburkolatának támasztva, átkarolta a nőt. A férfi majdnem ült, az egyik lába behajlítva, a másik kinyújtva, mintha el kellett volna kapnia a nőt, és lehúzta volna a súlya. Nem láttam a nő arcát, csak hosszú, karcsú lábát, amely esetlenül kandikált ki sötétkék ruhája alól, meg az arcába hulló, szőke hajzuhatagot. Olyan erővel kapaszkodott a férfiba, hogy elfehéredtek a bütykei.

Csak bámultam őket, nagyokat nyeltem, azután a férfi felnézett és meglátott. Megismertem: ő volt Mr. Gopnik.

– Ne most. Köszönöm – suttogta.

Némán, sietős léptekkel visszamentem a szobámba, és becsuktam az ajtót. Olyan hangosan vert a szívem, hogy biztos voltam benne, ők is hallják.

A következő órában üres tekintettel bámultam a tévét. A két, egymásba kapaszkodó ember képe beégett az agyamba. Arra gondoltam, SMS-ezek Nathannek, de nem tudtam, mit írjak. Úgyhogy végül hat előtt öt perccel kiléptem a folyosóra, és bizonytalanul elindultam a fő lakosztály felé. Elhaladtam egy nagy, üres étkező, egy vendégszobának tűnő helyiség és két csukott ajtó mellett. A távoli beszélgetés hangjait követtem, puha léptekkel lépkedtem a parkettán. Végül elértem a nappalihoz, és megálltam a nyitott ajtóban.

Mr. Gopnik az ablakfülkében ülve telefonált, világoskék ingujja feltűrve, egyik kezét a tarkójára szorította. Intett, hogy lépjek be, de közben tovább beszélt a telefonba. Tőlem balra egy szőke nő – Mrs. Gopnik? – ült egy rózsaszín antik pamlagon, és megállás nélkül nyomkodta az iPhone-ját. Úgy láttam, másik ruhában van, és egy pillanatra összezavarodtam. Esetlenül ácsorogtam, míg a férfi be nem fejezte a telefonálást, és – amint észrevettem – az erőfeszítéstől kissé megránduló arccal fel nem állt. Közelebb léptem hozzá, hogy ne kelljen hozzám jönnie, és kezet fogtam vele. Meleg volt a bőre, lágy, de erős a kézfogása. A fiatal nő tovább nyomkodta a telefonját.

– Örülök, hogy rendben ideért, Louisa. Remélem, mindene megvan, ami kell.

Ezt akkor szokták így mondani, ha azt várják az embertől, hogy ne legyenek további kívánságai.

– Minden nagyon szép, köszönöm.

– Bemutatom a lányomat, Tabithát. Tab?

A lány felemelte a kezét, halvány mosoly jelent meg az arcán, aztán visszatért a telefonjához.

– Kérem, bocsássa meg, hogy Agnes nem tudja fogadni. Lefeküdt egy órára. Hasogat a feje. Hosszú volt a hétvége.

Enyhe fáradtság suhant át az arcán. A modorában semmi sem utalt arra, amit alig két órája láttam.

Elmosolyodott.

– Tehát… ma este szabad, holnap reggeltől pedig elkíséri Agnest mindenhová, ahová menni akar. A hivatalos titulusa „asszisztens”, és mindenben segít a feleségemnek, amit napközben tennie kell. Zsúfolt a programja, már megkértem a titkáromat, hogy kapcsolja be magát is a családi naptárba, úgyhogy minden frissítést meg fog kapni e-mailben. A legjobb, ha este tíz körül nézi meg, olyankor szoktunk még változtatni. A csapat többi tagjával majd holnap megismerkedik.

– Nagyszerű. Köszönöm. – Feltűnt, hogy a „csapat” szót használta, és egy pillanatra a lakáson keresztültrappoló focisták jelentek meg lelki szemeim előtt.

– Mi van vacsorára, Apa? – Tabitha úgy szólalt meg, mintha én ott se lennék.

– Nem tudom, drágám. Mintha azt mondtad volna, hogy elmész.

– Nem sok kedvem van még egyszer átvágni a városon. Lehet, hogy inkább itt maradok.

– Ahogy akarod. Csak tudasd Ilariával. Louisa, van még kérdése?

Próbáltam kitalálni valami értelmeset.

– Ja, és Anya arra kért, kérdezzem meg tőled, megtaláltad-e azt a kis rajzot. A Mirót.

– Édesem, ne kezdjük ezt megint. A rajz itt marad.

– De Anya azt mondja, ő választotta. Hiányzik neki. Neked soha nem is tetszett.

– Nem ez a lényeg.

Egyik lábamról a másikra álltam, nem tudtam, engedélyt kaptam-e a távozásra.

– De pont ez a lényeg, Apa. Anyának rettenetesen hiányzik valami, te meg fütyülsz rá.

– Nyolcvanezer dollárt ér az a rajz.

– Anyát nem érdekli a pénz.

– Nem beszélhetnénk meg ezt később?

– Később más dolgod lesz. Megígértem Anyának, hogy elintézem a dolgot.

Lopva hátrébb léptem egyet.

– Nincs ezen mit elintézni. Tizennyolc hónapja véglegesítettük a megállapodást. Akkor mindent megtárgyaltunk. Jaj, hát megjöttél, drágám? Jobban érzed magad?

Körülnéztem. A nő, aki ebben a pillanatban lépett be a szobába, döbbenetesen szép volt, az arcán nyoma sem látszott sminknek, világosszőke haját laza kontyba csavarta. Magasan ülő járomcsontja volt, kissé szeplős arca, a szeme vágása szláv származásra utalt. Úgy saccoltam, hogy nagyjából egykorúak lehetünk. Nesztelen léptekkel, mezítláb odament Mr. Gopnikhoz, és megcsókolta, kezével végigsimított a tarkóján.

– Köszönöm, már sokkal jobban.

– Ő itt Louisa – mutatott be a férfi.

A nő felém fordult.

– Az új szövetségesem – mondta.

– Az új asszisztensed – helyesbített Mr. Gopnik.

– Szia, Louisa. – A nő felém nyújtotta karcsú kezét, és megrázta a kezemet. Éreztem, hogy végigmér, mintha ki akarna találni valamit, azután elmosolyodott, és én akaratlanul is viszonoztam a mosolyát.

– Ilaria szépen megcsinálta a szobádat? – Lágy volt a hangja, és kelet-európai dallamosság érződött rajta.

– Tökéletesen, köszönöm.

– Tökéletesen? Na, te aztán kevéssel is beéred. Az a szoba olyan, mint egy takarítószeres szekrény. Ha valami nem tetszik, csak szólj, és mi rendbe hozzuk. Ugye, drágám?

– Úgy tudom, te valamikor még ennél is kisebb szobában laktál, Agnes – szólalt meg Tabitha anélkül, hogy felemelte volna a tekintetét az iPhone-járól. – Apa mesélte, hogy tizenöt másik bevándorlóval laktál együtt.

– Tab. – Mr. Gopnik hangjában szelíd figyelmeztetés rejlett.

Agnes sóhajtott egyet, és felfújta az arcát.

– Igen, kisebb volt a szobám. De a lányok, akikkel együtt laktam, nagyon rendesek voltak. Úgyhogy nem volt semmi gondunk. Ha az emberek rendesek és udvariasak, mindent ki lehet bírni, nem igaz, Louisa?

Nyeltem egyet.

– De igen.

Ilaria lépett be, megköszörülte a torkát. Ugyanolyan pólóing és nadrág volt rajta, mint rajtam, fölötte fehér kötény. Nem nézett rám.

– Kész a vacsora, Mr. Gopnik – mondta.

– Nekem is jut, Ilaria drága? – kérdezte Tabitha, kezét a pamlag támláján nyugtatva. – Azt hiszem, itt maradok éjszakára.

Ilaria arcán szívélyes kifejezés jelent meg. Mintha egyszerre egy másik ember állt volna előttem.

– Természetesen, Miss Tabitha. Szombatonként mindig többet főzök, hátha úgy dönt, hogy itt marad.

Agnes a szoba közepén állt. Úgy láttam, mintha rémület suhant volna át az arcán. Megfeszült az állkapcsa.

– Akkor azt szeretném, ha Louisa is velünk enne – szólalt meg.

Rövid csönd támadt.

– Louisa? – kérdezte Tab.

– Igen. Jó lenne, ha alaposabban megismerhetnénk. Van valami terved ma estére, Louisa?

– Ööö… nincs – hebegtem.

– Akkor vacsorázz velünk. Ilaria úgyis azt mondta, hogy többet főzött, ugye?

Ilaria egyenesen Mr. Gopnikra nézett, aki szemlátomást a telefonjával volt elfoglalva.

– Agnes – mondta Tabitha a pillanatnyi csöndet követően. – Ugye tudod, hogy mi nem szoktunk a személyzettel enni?

– Ki az a „mi”? Nem tudtam, hogy van házirend. – Agnes előrenyújtotta a kezét, és színpadias nyugalommal tanulmányozta a jegygyűrűjét. – Drágám, elfelejtetted ideadni a házirendet.

– Már megbocsáss, biztos vagyok benne, hogy Louisa nagyon rendes, de azért vannak határok – jelentette ki Tab. – Mindannyiunk érdekében.

– Én igazán szívesen… – kezdtem. – Nem akarok semmiféle…

– Nos, már megbocsáss, Tabitha, de én azt szeretném, ha Louisa velem vacsorázna. Ő az új asszisztensem, és mostantól minden napot együtt fogunk tölteni. Úgyhogy nem tudom, mi azzal a gond, ha szeretném egy kicsit jobban megismerni.

– Nincs ezzel semmi gond – mondta Mr. Gopnik.

– Apa…

– Nincs ezzel semmi gond, Tab. Ilaria, négy személyre terítsen, legyen szíves. Köszönöm.

Ilaria szeme kikerekedett. Rám nézett, dühösen összeszorította a száját, mintha én terveltem volna ki, hogy így felforgatom a házi hierarchiát, azután eltűnt az étkezőben, csak az evőeszközök és poharak erőteljes csörömpölése hallatszott. Agnes kifújta a levegőt, és hátrasimította a haját. Halvány, cinkos mosolyt villantott rám.

– Menjünk át – javasolta Mr. Gopnik. – Esetleg kér egy italt, Louisa?

A vacsora rövid volt és gyötrelmes. Ámulattal néztem a nagy mahagóniasztalt, a nehéz ezüst evőeszközöket, a kristálypoharakat, és úgy éreztem, nagyon nem illek oda az egyenruhámban. Mr. Gopnik többnyire hallgatott, és kétszer is kiment, mert telefonon keresték az irodából. Tabitha az iPhone-ját nézegette, gondosan ügyelt rá, hogy ne elegyedjen beszélgetésbe senkivel, Ilaria pedig olyan arccal szolgálta fel a vörösboros csirkét különféle köretekkel, és szedte le utána az asztalt, amit anyám úgy jellemzett volna: mintha a fogát húznák. Talán csak nekem tűnt fel, milyen dühösen csapta le elém a tányért, és milyen hangosan szipogott, valahányszor elment a székem mögött.

Agnes alig evett. Velem szemben ült, és olyan elszántan csevegett, mintha én lennék a legjobb barátnője. A pillantása időnként a férjére siklott.

– Tehát először jársz New Yorkban – mondta. – És hol jártál mostanáig?

– Hát… nem túl sok helyen. Már eléggé lekéstem az utazgatásról. Tettem egy hátizsákos túrát Európában, azelőtt pedig… voltam egyszer Mauritiuson. És Svájcban.

– Amerika nagyon más. Minden államnak más a hangulata, legalábbis mi, európaiak így érezzük. Én csak pár helyen jártam Leonarddal, de olyan volt, mintha különböző országokat láttam volna. Örülsz, hogy itt lehetsz?

– Nagyon is – feleltem. – Elhatároztam, hogy mindent kihasználok, amit New York kínál.

– Mintha téged hallanálak, Agnes – szólalt meg Tabitha mézesmázos hangon.

Agnes elengedte a füle mellett a megjegyzést, rám szegezte a tekintetét. Lenyűgözően szép, mandulavágású szeme volt. Kétszer is rá kellett szólnom magamra, hogy ne bámuljam tátott szájjal.

– Akkor mesélj a családodról. Vannak testvéreid?

Nagyjából elmagyaráztam, kikből áll a családom. Igyekeztem nem olyannak lefesteni őket, mint az Addams család.

– És a húgod most a londoni lakásodban lakik? A fiával? Eljön majd meglátogatni téged? És a szüleid? Nem hiányzol nekik?

Eszembe jutott a poén, amit Apa mondott a búcsúzáskor: „Ne siess haza, Louisa! Jakuzzivá alakítjuk a régi szobádat!”

– De igen. Nagyon is.

– Anyám két hétig sírt, amikor eljöttem Krakkóból. És van barátod?

– Igen. Samnek hívják. Mentős.

– Mentős! Az olyan, mint az orvos? Ez csodás. Mutass róla képet. Szeretek fényképeket nézegetni.

Előhúztam a zsebemből a telefonomat, és megkerestem a kedvenc képemet Samről. Sötétzöld mentősegyenruhájában látható rajta a tetőteraszomon ülve. Munkából jött, éppen egy bögre teát ivott, és rám vigyorgott. Mögötte alacsonyan állt a nap, és amikor a képre néztem, eszembe jutott, mit éreztem ott fent, miközben a teám a párkányon hűlt mögöttem, Sam pedig türelmesen várta, hogy elkészítsem a képeket.

– Milyen jóképű! Ő is átköltözik New Yorkba?

– Ööö, nem. Éppen házat épít, úgyhogy most bonyolult lenne átjönnie. Meg ott a munkája.

Agnes szeme tágra nyílt.

– De hát muszáj átjönnie! Nem lakhattok két különböző országban! Hogyan szerethetnéd, ha nincs itt veled? Én nem tudnék elszakadni Leonardtól. Még azt sem szeretem, ha kétnapos üzleti útra megy.

– Hát igen, nem csodálom, hogy azt szeretnéd, ha sosem lennétek túl távol egymástól – mondta Tab. Mr. Gopnik felnézett a tányérjáról, a feleségéről a lányára vándorolt a pillantása, de nem szólt.

– Persze – mondta Agnes, miközben a szalvétáját igazgatta az ölében –, London nincs olyan messze. És a szerelem az szerelem. Igaz, Leonard?

– Feltétlenül – felelte Mr. Gopnik, és a felesége mosolyától egy pillanatra ellágyult az arca. Agnes megsimogatta a férje kezét, mire én gyorsan lesütöttem a szemem.

Egy pillanatra csönd támadt a szobában.

– Azt hiszem, mégis hazamegyek inkább. Kezd hányingerem lenni. – Tabitha hangos csikorgással hátratolta a székét, és a tányérjába dobta a szalvétáját. A fehér lenvászon azonnal elkezdte beszívni a vörösboros szószt. Nehezen tudtam megállni, hogy ne mentsem ki onnan. Tabitha felállt, megpuszilta az apját, aki gyengéden megsimogatta a lánya karját.

– Jövő héten beszélünk, Apa – mondta a lány, majd gyors biccentéssel elköszönt tőlünk, és kiment.

Agnes figyelte, ahogy távozik. Talán motyogott is valamit, de Ilaria olyan hangos csörömpöléssel szedte le a tányéromat és evőeszközeimet, hogy nem hallottam jól.

Tabitha távozása után Agnesből mintha minden harciasság elszállt volna. Hirtelen összegörnyedt a széken, meggörbült a válla, előrebiccent a feje, láthatóvá vált kiálló kulcscsontja. Felálltam.

– Azt hiszem, most már vissza kéne mennem a szobámba. Nagyon köszönöm a vacsorát. Igazán finom volt.

Senki sem tiltakozott. Mr. Gopnik karja a mahagóniasztalon nyugodott, ujjai a felesége kezét simogatták.

– Reggel találkozunk, Louisa – mondta, de nem nézett rám. Agnes komor arccal pillantott a férjére. Kihátráltam az étkezőből, és a szobám felé menet sietve haladtam el a konyha előtt, nehogy elérjenek a képzeletbeli nyilak, amelyeket Ilaria lődözött felém.

Egy óra múlva SMS-t kaptam Nathantől, aki Brooklynban sörözött a barátaival.

Hallom, átestél a tűzkeresztségen, jól vagy?

Nem volt erőm, hogy valami szellemeset válaszoljak. Vagy hogy megkérdezzem tőle, honnan tudja.

Ha megismered őket, könnyebb lesz. Hidd el.

Reggel találkozunk – írtam vissza. Egy pillanatra elfogott a csüggedés – mire vállalkoztam? –, de aztán szigorúan megróttam magamat, és álomba zuhantam.

Aznap éjjel Willről álmodtam. Ritkán álmodtam róla – fájlaltam ezt is kezdetben, amikor annyira hiányzott, mintha kitéptek volna belőlem valamit. Miután megismerkedtem Sammel, teljesen eltűntek az álmok. De most megint megjelent kora hajnalban, olyan elevenen, mintha ott lett volna előttem. Egy autó hátsó ülésén ült, egy drága, fekete limuzinban, mint Mr. Gopniké, én pedig az utca túloldaláról láttam. Elöntött a megkönnyebbülés, hogy mégsem halt meg, nem távozott el, és ösztönösen éreztem, hogy nem volna szabad oda mennie, ahová elindult. Az volt a feladatom, hogy megállítsam. De valahányszor megpróbáltam átkelni a forgalmas úton, mindig újabb, autókkal teli sáv jelent meg előttem, és hiába szólongattam Willt, elnyomta a hangomat a motorok dübörgése. Ott volt, de nem értem el, a bőre sima, karamellszínű, szája sarkában halvány mosoly, mondott valamit a sofőrnek, de nem hallottam. Az utolsó pillanatban elkapta a pillantásomat – kissé tágabbra nyílt a szeme –, én pedig verejtékben úszva, a lábamra csavarodott paplannal ébredtem.

3

Címzett: Samflelding1@gmail.com

Feladó: SzorgosMehecske@gmail.com

Csak pár sor, mert rohanok – Mrs. G.-nek zongoraórája lesz –, de azért igyekszem mindennap írni, hogy legalább úgy érezzem, mintha csetelnénk. Hiányzol. Írj, légy szíves. Tudom, hogy azt mondtad, utálsz e-mailezni, de tedd meg a kedvemért. Légyszííííííí. (Most képzeld magad elé a könyörgő képem.) Vagy tudod mit, ÍRJ LEVELET! Szeretlek, csók, L

– Nos, jó reggelt!

Hatalmas darab afroamerikai férfi állt előttem testhez simuló, skarlátvörös futócuccban, csípőre tett kézzel. Hunyorogva torpantam meg a konyhaajtóban, pólóban és bugyiban, és átvillant az agyamon, hogy talán álmodom, és ha most becsukom az ajtót, aztán újra kinyitom, nem biztos, hogy még mindig ott lesz az illető.

– Maga nyilván Miss Louisa. – Egy óriási kéz ragadta meg a kezemet, és olyan lelkesen emelgette, hogy akaratlanul is fel-le ugráltam. Az órámra néztem. Nem, tényleg negyed hét van.

– George vagyok. Mrs. Gopnik edzője. Úgy tudom, maga is velünk jön. Alig várom!

Csupán néhány órányi, nyugtalan alvás után ébredtem, próbáltam magam mögött hagyni kusza álmaimat, úgyhogy robotpilóta-üzemmódban, koffeinre éhes zombiként botorkáltam végig a folyosón.

– Oké, Louisa! A lényeg, hogy elkerüljük a kiszáradást! – Azzal felkapott két vizespalackot, és könnyed kocogással távozott.

Kávét töltöttem magamnak, és állva kortyolgattam, amikor tetőtől talpig felöltözve, arcszeszillatúan belépett Nathan. Meztelen lábfejemre tapadt a tekintete.

– Most ismerkedtem meg George-dzsal – mondtam.

– Tőle aztán mindent megtudhatsz a farizmokról. Van futócipőd, ugye?

– Na ne! – Kortyoltam egyet a kávémból. Nathan várakozóan nézett rám. – Nathan, futásról nem volt szó. Én nem vagyok valami nagy futó. Pontosabban igazi antisportoló vagyok. Kanapélakó. Te is tudod.

Nathan kávét töltött magának tej nélkül, azután visszatette a kannát a helyére.

– Ráadásul pár hónapja leestem egy ház tetejéről. Emlékszel? Egy csomó részem eltört. – Most már képes voltam viccelődve beszélni arról az éjszakáról, amikor Willt gyászolva, részegen lecsúsztam londoni otthonom tetőteraszáról. De a csípőmben érzett nyilallások mindig emlékeztettek rá.

– Már jól vagy. És te vagy Mrs. G. asszisztense. Az a munkád, hogy mindig mellette legyél, kislány. Ha azt akarja, hogy fuss, akkor futsz. – Ivott egy kortyot a kávéjából. – Na, ne nézz már olyan rémülten. Imádni fogod. Pár hét múlva olyan erős leszel, mint a vas. Itt mindenki fut.

– Hajnali negyed hét van.

– Mr. Gopnik ötkor kezd. Most fejeztük be a fizioterápiát. Mrs. Gopnik szeret lustálkodni egy kicsit.

– Szóval mikor kezdünk futni?

– Hat óra negyvenkor. A hallból indultok. Viszlát! – intett, és már ott se volt.

Agnes természetesen azok közé a nők közé tartozott, akik reggel még jobban néznek ki: smink nélküli arcán kissé elmosódottak voltak a vonásai, de olyan szexi módon, mintha bevazelinezett objektívvel fotózták volna le. Haját laza lófarokba fogta, szoros topjában és futónadrágjában könnyednek tűnt, mint egy szabadnapos szupermodell. Végigszökellt a folyosón, mint egy napszemüveges versenyló, és elegáns kézmozdulattal üdvözölt, mintha túl korán lenne a szavakhoz. Én csupán egy sortot meg egy ujjatlan pólót hoztam magammal, amiben nyilván úgy festettem, mint egy pufók építőmunkás. Kissé aggasztott, hogy nem borotváltam le a hónaljamat, úgyhogy az oldalamhoz szorítottam a könyökömet.

– Jó reggelt, Mrs. Gopnik! – bukkant fel George, és átadott Agnesnek egy palack vizet. – Készen áll?

Agnes bólintott.

– Maga is felkészült, Miss Louisa? Ma csak hét kilométert futunk. Mrs. Gopnik hasizom-erősítést kért. Elvégezte a nyújtásokat, ugye?

– Ööö, én… – Nem volt nálam sem palack, sem víz. De elindultunk.

Hallottam már azt a kifejezést, hogy valaki „úgy fut, hogy a lába sem éri a földet” de amíg nem ismertem George-ot, nem tudtam, mit jelent. Nagyjából hatvan kilométer per órás sebességgel indított a folyosón, és amikor azt gondoltam, a lifthez érve úgyis lelassítunk, kitárta a kétszárnyú ajtót, és a lépcsőn sprinteltünk le a földszintre. Átszáguldottunk az előtéren, el Ashok mellett, épp csak hallottam a köszönését.

Úristen, szörnyen korán van ehhez, gondoltam. Követtem Agnest és George-ot, akik olyan könnyedén kocogtak, mint két versenyló, míg én a rövid lépteimmel hiába próbáltam utolérni őket. A csontjaim minden lépésnél megcsikordultak, bocsánatkérést rebegve cikáztam az utamba kerülő kamikaze járókelők között. A futás az exem, Patrick mániája volt. Nekem olyan volt ez a sport, mint a fodros kel – tudjuk, hogy létezik, és lehet, hogy még jót is tenne, de őszintén szólva az élet mindig is túl rövid lesz ahhoz, hogy kipróbáljuk.

Jaj, ne már, meg tudod csinálni, biztattam magam. Ez itt az első „mondj igent!” pillanat. New Yorkban vagy és futsz! Ez teljesen új dolog az életedben! Néhány diadalmas lépésen át már szinte el is hittem. A forgalom megállt, a lámpa váltott, mi pedig megálltunk a járda szélén, George és Agnes könnyedén szökdécselt lábujjhegyen, én láthatatlanul bújtam meg mögöttük. Azután átkeltünk a zebrán, és már bent is voltunk a Central Parkban, az út eltűnt a lábunk alól, és a forgalom zaja lecsendesült, amint beléptünk a város szívében lévő zöld oázisba.

Alig két kilométert tettünk meg, amikor kezdtem rájönni, hogy ez nem volt valami jó ötlet. Bár ekkor már inkább gyalogoltam, mint futottam, mégis kapkodtam a levegőt, nemrég megsérült csípőm pedig hevesen tiltakozott. A leghosszabb út, amit az utóbbi években futva megtettem, tizenöt méter volt – a megállóba épp beérkező buszt akartam elérni, de még így is lekéstem. Felnézve azt láttam, hogy George és Agnes beszélget futás közben. Én mindjárt megfulladok, ők meg úgy társalognak, mintha a kanapén ülnének.

Eszembe jutott Apa egyik barátja, aki futás közben kapott szívrohamot. Apa mindig az ő példájával bizonygatta, mennyire ártalmas a sport. Miért nem beszéltem a sérüléseimről? Lehet, hogy itt helyben, a park közepén fogom kiköpni a tüdőmet?

– Minden oké ott hátul, Miss Louisa? – George megfordult, most hátrafelé futott.

– Naná! – löktem a levegőbe vidáman a hüvelykujjamat.

Mindig is szerettem volna látni a Central Parkot. Csak nem így. Azon tűnődtem, mi lesz, ha az első munkanapomon összeesem és meghalok. Hogyan szállítják haza a holttestemet? Gyorsan kitértem egy nő útjából, aki három tök egyforma, jobbra-balra szlalomozó kisgyereket vezetett. Édes istenem, szuggeráltam némán az előttem futó két embert. Csak egyikőtök essen el! Nem kell hogy eltörje a lábát, elég egy kis rándulás. Olyasmi, ami egy nap alatt elmúlik, ha az ember felpolcolt lábbal tévét néz a kanapén ülve.

Ekkorra már alaposan elhúztak, hiába is próbáltam volna beérni őket. Miféle park az, ahol dombok vannak? Mr. Gopnik dühös lesz rám, ha kiderül, hogy nem voltam ott végig a felesége mellett. Agnes rá fog jönni, hogy nem a szövetségese vagyok, csak egy buta, dagadt angol nő. Majd keresnek valakit helyettem, egy karcsú bombázót, akinek sokkal jobb futószerelése van.

Ekkor kocogott el mellettem az öregember. Vetett rám egy oldalpillantást, azután megnézte a fitneszkarkötőjét, és fülhallgatóval a fülében, ruganyos léptekkel folytatta útját. Úgy hetvenöt éves lehetett.

Ne már! A távolodó öreget néztem. Aztán kiszúrtam egy lovas kocsit. Odamentem a kocsishoz.

– Hé! Hé! Megtenné, hogy elüget velem odáig, ahol azok az emberek futnak?

– Milyen emberek?

A két apró alakra mutattam, messze előttünk. A férfi a szemét meregette, aztán vállat vont. Felmásztam a kocsira, és elbújtam a kocsis mögött, miközben ő finoman megrántotta a gyeplőt, jelt adva az indulásra. Egy újabb New York-i élmény, ami nem egészen úgy alakult, ahogy elterveztem, gondoltam a kocsis mögött kuporogva. Amikor közelebb értünk, megérintettem a vállát, hogy engedjen leszállni. Alig ötszáz métert tehettünk meg, de ezzel is közelebb kerültem Agnesékhez. Sikerült leugranom.

– Negyven dolcsi lesz – mondta a kocsis.

– Tessék?

– Negyven dolcsi lesz.

– De hát csak ötszáz métert tettünk meg!

– Ennyibe kerül, hölgyem.

Agnes és George még mindig élénk beszélgetésbe merült. Kihúztam a hátsó zsebemből két húszdollárost, és hozzávágtam a kocsishoz, aztán gyorsan behúzódtam a kocsi mögé, és kocogni kezdtem. Épp jókor, mert George pont ekkor fordult felém. Megint csak vidáman felemeltem a hüvelykujjamat, mintha egész idő alatt itt lettem volna.

George végül megkönyörült rajtam. Észrevette, hogy bicegek, és visszajött hozzám, mialatt Agnes nyújtásokat végzett, úgy emelgetve hosszú lábát, mint valami kivételesen hajlékony flamingó.

– Miss Louisa! Minden rendben?

Legalább George az, nem Agnes, gondoltam. Látni már nem láttam, mert az izzadság a szemembe folyt. Ziháló mellkassal megálltam, a térdemre támaszkodtam.

– Valami gond van? Kicsit piros az arca.

– Kicsit… berozsdásodtam – lihegtem. – Csípő… probléma.

– Van valami sérülése? Miért nem mondta?

– Nem akartam… kihagyni ezt az élményt! – mondtam, miközben a szememet törölgettem a kézfejemmel. Ettől csak még jobban csípett.

– Hol sérült meg?

– Bal csípő. Törés. Nyolc hónapja.

A csípőmre tette a kezét, aztán előre-hátra mozgatta a lábam, hogy érezze, forog-e. Minden erőmre szükségem volt, hogy ne ránduljak össze.

– Nézze, szerintem mára elég lesz ennyi.

– De én…

– Nem, menjen csak vissza, Miss Louisa.

– Hát jó, ha ragaszkodik hozzá. Igazán elszomorító.

– Találkozunk a lakásban. – Olyan erőteljesen csapott a hátamra, hogy kis híján orra buktam. Azután vidám integetéssel ott hagytak.

– Jólesett a futás, Miss Louisa? – kérdezte Ashok, amikor negyvenöt perc múlva bebicegtem. Kiderült, hogy a Central Parkban nem is olyan nehéz eltévedni.

Megálltam, a hátamhoz tapadt, átizzadt pólót húzogatva.

– Csodás volt. Imádtam.

Amikor visszamentem a lakásba, kiderült, hogy George és Agnes már húsz perce hazaért.

Mr. Gopnik előző nap figyelmeztetett, hogy Agnesnek nagyon zsúfolt a programja. Ahhoz képest, hogy nem dolgozott és gyereke sem volt, valóban ő volt a legelfoglaltabb ember, akivel valaha találkoztam. Miután George elment, fél óránk maradt, hogy megreggelizzünk (Agnest terített asztal várta: omlett tojásfehérjéből, bogyós gyümölcsök és kávé ezüstkannában; én befaltam egy muffint, amit Nathan hagyott nekem a személyzeti konyhában), azután fél órát töltöttünk Mr. Gopnik dolgozószobájában Mr. Gopnik titkárával, Michaellal, hogy áttekintsük, milyen eseményeken kell részt vennie Agnesnek a hét folyamán.

Mr. Gopnik irodájának kialakításakor láthatólag a férfias hangulat volt a fő cél: csupa sötét faburkolatból és jócskán megpakolt könyvespolcból állt. Helyet foglaltunk a dúsan kárpitozott székeken a dohányzóasztal körül. Mögöttünk Mr. Gopnik túlméretezett íróasztalán telefonok és spirálozott jegyzetfüzetek sorakoztak. Michael időnként esdeklő hangon arra kérte Ilariát, hozzon még nekünk abból a finom kávéból, ő pedig teljesítette a kérést, de a mosolyát kizárólag Michaelnak tartogatta.

Megtárgyaltuk, milyen témák kerülhetnek terítékre a Gopnikék emberbaráti alapítványával kapcsolatos megbeszélésen, a szerdai jótékonysági vacsorán, a csütörtöki emlékebéden és a koktélpartin. Péntekre mindössze egy kiállítás maradt, és egy koncert a Lincoln Center-beli Metropolitan Operaházban.

– Tehát nyugodt hét lesz – állapította meg Michael az iPadjét fürkészve.

Mára Agnes naptárában a fodrász szerepelt tízkor (heti háromszor járt hozzá), azután a fogorvos (csak a szokásos) és találkozó egy lakberendezővel. Négykor zongoraórája lesz (erre hetente kétszer került sor), fél hatkor spinningedzése, azután kettesben vacsoráznak Mr. Gopnikkal egy midtowni étteremben. A munkaidőm fél hétkor ér véget.

Úgy tűnt, Agnes elégedett a napi programmal. Vagy csak a futás tett jót neki. Időközben átöltözött, farmert vett fel, és fehér blúzt, melynek kivágásából nagy gyémántos medál kandikált ki, és könnyű illatfelhőbe burkolózott.

– Úgy látom, minden rendben – mondta. – Helyes. Akkor most el kell intéznem pár telefont. – Úgy tűnt, arra számít, hogy tudni fogom, hol találom utána.

– Ha bizonytalan vagy, várakozz a hallban – súgta oda Michael, miután Agnes kiment. Mosoly ült az arcán, egy pillanatra eltűnt a hivatalos modora. – Mikor felvettek, sosem tudtam, hol találom őket. Az a dolgunk, hogy kéznél legyünk, amikor szükségük van ránk. De vigyázz, ez nem azt jelenti, hogy még a fürdőszobába is utánuk kell mennünk.

Michael nem sokkal lehetett idősebb nálam, de úgy festett, mint aki már az anyja hasából is elegánsan, hibátlan öltözékben, csillogóra fényesített cipőben bújt ki. Azon tűnődtem, vajon New Yorkban mindenki ilyen-e, rajtam kívül.

– Régóta dolgozol itt?

– Valamivel több mint egy éve. A régi titkárnőjük elment, mert… – Kissé zavartan hallgatott el egy pillanatra. – Szóval új kezdet, meg ilyenek. De egy idő után rájöttek, hogy egy asszisztens nem elég kettőjüknek. Itt jöttél te a képbe. Úgyhogy isten hozott! – nyújtotta a kezét.

Megráztam.

– Szeretsz itt lenni?

– Nagyon. Nem is tudom, melyiküket imádom jobban, a pasit vagy a nőt – vigyorodott el. – A pasi nagyon okos. És olyan jóképű. A nő meg tüneményes.

– Szoktál futni velük?

– Futni? Viccelsz? – Megborzongott. – Én nem vagyok hajlandó izzadni. Legfeljebb Nathannel. Úristen, vele aztán szívesen izzadnék. Iszonyú jól néz ki, nem? Felajánlotta, hogy megmasszírozza a vállam, és azonnal belezúgtam. Hogy a csudába csináltad, hogy ezer évig együtt dolgoztál vele, és nem vetetted rá magad arra a pompás új-zélandi testére?

– Én…

– Hagyjuk. Ha megtörtént, nem akarok tudni róla. Maradjunk barátok. Na jó. Most át kell ugranom a Wall Streetre.

Átadott egy hitelkártyát („Vészhelyzet esetére. Agnes mindig itthon hagyja a kártyáját. A bankszámlakivonatok egyenesen a férjének mennek”) és egy tabletet, azután megmutatta, hogyan állítsam be a PIN-kódot.

– Itt van minden telefonszám, amire szükséged lehet. A naptárt pedig itt tudod kezelni – görgetett a mutatóujjával. – Mindenkinek megvan a maga színe, látod? Mr. Gopniké a kék, Mrs. Gopniké a piros, Tabitháé a sárga. Az ő naptárját már nem mi vezetjük, mert elköltözött itthonról, de nem árt tudni, mikor lesz itt, illetve hogy vannak-e közös családi kötelezettségek, például a vagyonkezelői vagy az alapítványi megbeszélések. Csináltam neked egy privát e-mail-fiókot, úgyhogy ha van valami változás, nemcsak a naptárban jelezzük, hanem szólunk is egymásnak. Mindig mindent alaposan ellenőrizz. Mr. Gopnikot egyetlen dolog borítja ki: ha két program ütközik egymással.

– Oké.

– Tehát reggelenként át kell nézned Mrs. Gopnik postáját, és ki kell derítened, mi az, amin részt akar venni. Azután együtt átfutjuk a listát, mert előfordul, hogy ő nemet mond valamilyen programra, de a férje felülírja a dolgot. Úgyhogy ne dobj ki semmit. Csak rendezd két kupacba a leveleket.

– Mennyi meghívás szokott jönni?

– Ó, azt el se tudod képzelni. Gopnikék lényegében a legfelső kaszthoz tartoznak. Ez azt jelenti, hogy mindenhová meghívják őket, és szinte sehová se mennek el. Az eggyel alacsonyabban lévő kasztban az emberek azt szeretnék, ha legalább az események felére meghívnák őket, és mindenhová elmennek, ahová meghívót kapnak.

– És az utánuk következők?

– Azok a potyázók. Még egy hamburgerbüfé megnyitójára is elmennének. Társasági eseményeken is lehet velük találkozni. – Felsóhajtott. – Igazán kellemetlen.

Végigpörgettem a naptárt, kinagyítottam az aktuális hetet. Ijesztő, szivárványszínű kavalkádnak láttam, de igyekeztem palástolni a rémületemet.

– És mi a barna?

– Azok Felix programjai. Felix a macskájuk.

– A macskának saját társasági programjai vannak?

– Á, csak kozmetikus, állatorvos, fogászat meg effélék. Jaj, nem, ezen a héten a viselkedésterapeuta is jön hozzá. Biztosan megint rákakilt a Zieglerre.

– És a lila?

Michael halkabbra fogta a hangját.

– Az előző Mrs. Gopnik. Ha nagy lila négyzetet látsz egy esemény mellett, az azt jelenti, hogy ő is jelen lesz. – Még hozzá akart tenni valamit, de ekkor megszólalt a telefonja.

– Igen, Mr. Gopnik… Igen. Természetesen… Igen, máris ott vagyok. – Visszatette a telefont a táskájába. – Na jó. Mennem kell. Üdv a csapatban!

– Hányan vagyunk? – kérdeztem, de Michael már a karjára vetett kabáttal kifelé száguldott a szobából.

– Az első Nagy Lila két hét múlva lesz. Oké? Majd e-mailezek. És vegyél fel normális ruhát, ha kimész! Különben még azt hiszik rólad, hogy valami bioboltban dolgozol.

Villámgyorsan eltelt a nap. Húsz perccel ezután beszálltunk a ház előtt várakozó autóba, amely elvitt a pár saroknyira lévő, csillogó szépségszalonba. Elszántan próbáltam úgy viselkedni, mintha egész eddigi életemet azzal töltöttem volna, hogy krémszínű bőrrel kárpitozott, nagy fekete autókkal furikázom. Félrehúzódva várakoztam, míg Agnes haját megmosta és beszárította egy nő, akinek a frizuráját mintha vonalzóval készítették volna, majd egy óra múlva az autó elvitt minket a fogorvoshoz, ahol megint csak a váróban ültem. Minden hely, ahová mentünk, csöndes volt, ízléses, és nagyon távol állt a kinti őrülettől.

Az egyik legvisszafogottabb összeállításomat vettem fel: horgonymintás sötétkék blúzt és csíkos ceruzaszoknyát, de nem kellett volna törődnöm az öltözködéssel: egyszerűen láthatatlanná váltam ezeken a helyeken. Mintha rá lett volna tetoválva a homlokomra, hogy „SZEMÉLYZET”. Kezdtem kiszúrni a többi személyi asszisztenst, akik az ajtó előtt járkáltak fel-alá telefonnal a kezükben, netán a tisztítóból elhozott ruhákkal vagy kávékülönlegességekkel teli papírpoharakkal rohantak vissza. Azon tűnődtem, nem kéne-e nekem is kávét hoznom Agnesnek, vagy szorgalmasan kipipálni bizonyos tételeket mindenféle listákon. Többnyire nem igazán tudtam, miért vagyok ott. Úgy láttam, nélkülem is óraműpontossággal zajlik minden. Valamiféle emberi páncélnak éreztem magam – hordozható válaszfalnak Agnes és a külvilág között.

Az autóban viszont Agnes felpörgött: lengyelül beszélt a mobiljába, vagy arra kért, jegyezzek fel dolgokat a tabletembe.

– Meg kell kérdeznünk Michaeltól, kitisztították-e Leonard szürke öltönyét. És lehet, hogy fel kéne hívni Mrs. Levitskyt a Givenchy ruhám miatt. Azt hiszem, kicsit lefogytam, mióta utoljára rajtam volt. Talán bevehetne belőle pár centit. – Belenézett hatalmas Prada retiküljébe, kivett egy levél gyógyszert, és két tablettát dobott a szájába. – Víz?

Körülnéztem, és találtam egy vizespalackot az ajtózsebben. Lecsavartam a kupakot, úgy adtam oda neki. Az autó megállt.

– Köszönöm.

A sofőr – sötét hajú, lengő tokájú, középkorú férfi – kiszállt, hogy kinyissa Agnesnek az ajtót. Amikor Agnes eltűnt az étteremben – az ajtónálló úgy üdvözölte, mint egy régi barátot –, ki akartam szállni hátul, de a sofőr bezárta az ajtót. Ott hagytak a hátsó ülésen.

Ültem ott egy percig, és azon töprengtem, most elvileg mit kéne csinálnom.

Megnéztem a telefonom. Kibámultam az ablakon, hátha látok egy büfét, ahol vehetnék egy szendvicset. Doboltam a térdemen. Végül előrehajoltam a két ülés között.

– Apám mindig a kocsiban hagyott minket a húgommal, míg ő bement a pubba. Hozott nekünk kólát meg egy zacskó hagymás chipset, azzal kellett ellennünk három óra hosszat. – A térdemet ütögettem. – Manapság ezt valószínűleg gyermekbántalmazásnak neveznék. De imádtuk a hagymás chipset. Ez volt a hét fénypontja.

A sofőr nem szólt.

Kicsit előrébb hajoltam, csak pár centire volt az arcom az arcától.

– Hát jó. Meddig szokott ez tartani?

– Addig tart, amíg tart. – Gyorsan elkapta rólam a pillantását a tükörben.

– És maga egész idő alatt itt várakozik?

– Ez a munkám.

Hallgattam egy darabig, aztán átdugtam a kezem az elülső ülés fölött.

– Louisa vagyok. Mrs. Gopnik új asszisztense.

– Örvendek.

Nem fordult hátra. Ez volt az utolsó szó, amit hozzám intézett. Becsúsztatott egy CD-t a lejátszóba. Estoy perdido – mondta spanyolul egy női hang. – ¿Dónde está el baño?

– Esz-TOJ per-DÍ-do. DÓN-de esz-TÁ el BÁ-nyo – ismételte a sofőr.

– ¿Cuánto cuesta?

– Ku-ÁN-to KUESZ-ta – hangzott az ismétlés.

A következő órát a kocsi hátsó ülésén töltöttem az iPadet bámulva, igyekeztem elengedni a fülem mellett a sofőr nyelvi gyakorlatait, és azon tűnődtem nem csinálhatnék-e valami hasznosat. Küldtem egy e-mailt Michaelnak, de csak annyit válaszolt:

Ez az ebédszüneted, szivi! Élvezd ki!

Nem szívesen árultam volna el neki, hogy nincs mit ennem. A várakozó autó melegében lassan megint rám telepedett a fáradtság. Az ablaknak támasztottam a fejemet, és azt mondogattam magamban, hogy teljesen normális, ha szétesettnek, talajvesztettnek érzem magam. „Eleinte talán kényelmetlenül fogod érezni magad az új világodban. Az mindig fura érzés, ha az embernek el kell hagynia a komfortzónáját.” Will utolsó levele visszhangzott a fejemben, mintha messziről hallanám.

Aztán se kép, se hang.

Ijedten ébredtem, amikor kinyílt az ajtó. Agnes szállt be a kocsiba sápadt arccal, megfeszülő állkapoccsal.

– Minden rendben? – kérdeztem, miközben nagy nehezen kiegyenesedtem az ülésen, de nem válaszolt.

Csöndben indultunk el, a kocsi belsejében a mozdulatlan levegő egyszerre megtelt feszültséggel.

Agnes felém fordult. Megfogtam a vizespalackot, és odaadtam neki.

– Van cigarettád?

– Ööö… az nincs.

– Garry, van cigarettája?

– Nincs, asszonyom. De vehetünk.

Most vettem észre, hogy Agnesnek remeg a keze. Benyúlt a táskájába, kivett egy tablettákkal teli kis üvegcsét, én pedig megint odanyújtottam neki a vizet. Miközben kortyolt belőle, megláttam, hogy könnyes a szeme. Megálltunk egy Duane Reade bolt előtt. Némi várakozás után rájöttem, hogy nekem kéne kiszállnom.

– Milyen fajtát hozzak? Úgy értem, milyen márkát?

– Marlboro Lightot – mondta, és megtörölte a szemét.

Kiugrottam a kocsiból – jobban mondva inkább kibicegtem, mert a lábam még mindig merev volt a reggeli futástól –, és vettem egy csomag cigit. Közben arra gondoltam, milyen furcsa gyógyszertárban cigarettát venni. Amikor visszaértem, Agnes éppen lengyelül üvöltött a telefonjába. Aztán befejezte a hívást, kinyitotta az ablakot, rágyújtott, és nagyot slukkolt a cigiből. Engem is megkínált, de a fejemet ráztam.

– Ne mondd el Leonardnak – kérte, és ellágyult az arca. – Utálja, ha dohányzom.

Ott ültünk pár percig, járó motorral. Agnes olyan rövid, dühös slukkokkal szívta el a cigijét, hogy már aggódni kezdtem a tüdeje miatt. Aztán elpöckölte a csikket, valami belső dühtől vezérelve elhúzta a száját, és intett Garrynek, hogy hajtson tovább.

Amíg Agnes zongoraórája tartott, rövid időre magamra maradtam. Visszavonultam a szobámba, és megfordult a fejemben, hogy ledőlök, de attól féltem, hogy ilyen merev lábbal nem bírok majd felkelni, úgyhogy inkább leültem a kis íróasztalhoz, írtam Samnek egy gyors e-mailt, és megnéztem a naptárban, mi várható a következő órákra.

Eközben a zene elkezdett szétáradni a lakásban, előbb csak skálázás, azután valami szépséges dallam. Ámulva füleltem, próbáltam elképzelni, milyen érzés lehet, ha ilyen csodálatos dolgot hoz létre az ember. Lehunytam a szemem, hagytam, hogy átjárjon a muzsika, eszembe jutott az az este, amikor Will elvitt életem első hangversenyére, és elkezdett kinyílni előttem a világ. Az élő zene annyival valóságosabbnak érződött a felvételeknél, hogy egészen a lelkem mélyéig hatolt. Agnes játéka mintha lényének egy olyan részéből jött volna, amelyet máskor elzárt a világ elől; volt benne valami sebezhető, valami édes és lágy. Willnek is tetszene, merült fel bennem a gondolat. Jól érezné itt magát.

Abban a másodpercben, amikor a dallam igazán varázslatossá duzzadt, Ilaria bekapcsolta a porszívót. A zúgás elnyomta a zenét, könyörtelen puffanások hallatszottak, amint a gép a bútoroknak ütközött. A muzsika elhallgatott.

Csipogott egyet a telefonom.

Kérlek, szólj neki, hogy hagyja abba a porszívózást!

Lekászálódtam az ágyról, és addig kerengtem a lakásban, míg meg nem találtam Ilariát, aki leszegett fejjel, dühödten húzkodta fel-alá a porszívót közvetlenül Agnes dolgozószobájának ajtaja előtt. Nyeltem egyet. Volt valami Ilariában, ami miatt kétszer is meggondolta az ember, hogy összeakaszkodjon vele, még akkor is, ha az egész környéken csak páran akadtak, akik alacsonyabbak voltak nálam, és pont ő volt az egyik.

– Ilaria – szólítottam meg.

Nem hagyta abba a porszívózást.

– Ilaria! – Ekkor már odaálltam elé, úgyhogy kénytelen volt észrevenni. A sarkával rálépett a kikapcsológombra, és rám bámult. – Mrs. Gopnik azt kéri, hogy halassza kicsit későbbre a porszívózást. Nem hallja a zenét.

– És szerinte mégis mikor kéne kitakarítanom a lakást? – vetette oda Ilaria olyan hangosan, hogy az ajtón túl is hallani lehessen.

– Hát… mondjuk, a nap folyamán bármikor, kivéve ezt a negyven percet…

Ilaria kihúzta a dugót a konnektorból, és zajosan átvonszolta a porszívót a szobán. Olyan gyűlölettel meredt rám, hogy kis híján hátrahőköltem. Rövid csönd támadt, majd ismét elkezdődött a zongorázás.

Amikor Agnes húsz perccel ezután kilépett a szobából, rám sandított és elmosolyodott.

Az első hét ugyanolyan döcögősen telt, mint az első nap. Folyton Agnest figyeltem, mint annak idején Anya az öreg kutyánkat, akinek meggyengült a húgyhólyagja. Nem kell kimennie? Most mit akar? Hol kéne lennem? Minden reggel elmentem futni vele és George-dzsal, aztán úgy másfél kilométer után intettem nekik, hogy menjenek csak tovább, a csípőmre mutattam, és visszasétáltam a házba. Sok időt töltöttem a hallban ülve, és ha valaki arra jött, elmélyülten tanulmányoztam az iPademet, hogy úgy tűnjön, mintha tudnám, mit csinálok.

Michael mindennap megkeresett, és sietős suttogással eligazított. Úgy láttam, az egész élete abból áll, hogy fel-alá rohangál a lakás és Mr. Gopnik Wall Street-i irodája között, két telefonja közül az egyik mindig a füléhez tapadt, hóna alatt a tisztítóból elhozott ruhák, kezében kávé. Mindig elbűvölő volt, mindig mosolygott, de fogalmam se volt róla, hogy szimpatikus vagyok-e neki.

Nathant alig láttam. A jelek szerint az volt a dolga, hogy kitöltse a réseket Mr. Gopnik napirendjében. Volt, hogy hajnali ötkor dolgozott vele, volt, hogy este hétkor, a legkülönbözőbb időpontokban surrant be az irodájába, hogy segítsen neki.

– Nem azért vettek fel, amit csinálok – magyarázta. – Azért vettek fel, amire képes vagyok.

Időnként eltűnt, aztán kiderült, hogy egy éjszakára elrepültek valahová Mr. Gopnikkal – mondjuk, San Franciscóba vagy Chicagóba. Mr. Gopnik ízületi gyulladásban szenvedett, amelyet nehezen tudott uralni, ezért Nathannel naponta többször is úsztak vagy gyúrtak, hogy ne kelljen annyi gyulladáscsökkentőt és fájdalomcsillapítót szednie.

Nathanen és George-on, az edzőn kívül, aki szintén minden hétköznap reggel ott volt, az első héten a következők jelentek meg a lakásban:

– A takarítók. A jelek szerint különbséget kellett tenni Ilaria tevékenysége (házvezetés) és a tényleges takarítás között. Hetente háromszor vonult végig a lakáson a három egyenruhás nőből és egy férfiból álló különítmény. Nem szóltak senkihez, csak egymással váltottak egy-két szót. Mindegyikük nagy ládát cipelt, tele környezetbarát tisztítószerekkel, majd három óra múltán távoztak. Ilaria ilyenkor a levegőbe szimatolt, és elégedetlenül húzta végig az ujját a szegélylécen.

– A virágos, aki hétfő reggel jött egy furgonnal, és óriási, gondosan összeállított csokrokkal teli vázákat hozott, amelyeket azután a lakás közös használatú helyiségeinek stratégiai pontjain helyeztek el. Némelyik váza olyan nagy volt, hogy két embernek kellett becipelnie. Az ajtóhoz érve levették a cipőjüket.

– A kertész. Igen, komolyan. Ettől először kissé hisztérikus lettem („Nem tűnt fel, hogy a másodikon vagyunk?”), de azután rájöttem, hogy az épület hátsó frontján húzódó hosszú erkély tele van cserépbe ültetett miniatűr fákkal meg virágokkal. A kertész gondosan meglocsolja, megmetszi őket, tápoldatot ad nekik, azután eltűnik. Ettől tényleg gyönyörű lett az erkély, de rajtam kívül a világon senki sem járt oda.

– Az állatviselkedés-terapeuta. Ez a filigrán, madárszerű japán nő pénteken délelőtt tízkor érkezett, nagyjából fél óráig figyelte Felixet, azután megszemlélte az eledelét, a macskaalmos dobozát, azokat a helyeket, ahol aludni szokott, kikérdezte Ilariát a viselkedéséről, azután elmondta, milyen játékokra volna szüksége, és hosszan fejtegette, elég magas és stabil-e a kaparófája. Felix egész idő alatt egyetlen pillantásra sem méltatta a nőt, a mosakodással volt elfoglalva, már-már sértő lelkesedéssel nyalogatta a fenekét.

Az élelmiszer-szállítók hetente kétszer jöttek, nagy ládákban felhordták a friss árut, majd Ilaria felügyelete alatt kirakodtak. Egyik nap véletlenül megláttam a számlát: ennyi pénzből a családom – és valószínűleg a fél környék – hónapokig ehetett volna.

És akkor még nem szóltam a manikűrösről, a bőrgyógyászról, a zongoratanárról, az autószerelőről meg a ház gondnokáról, aki kicserélte a villanykörtéket vagy megszerelte a légkondit. Aztán ott volt még az a cérnavékony, vörös hajú nő, aki nagy szatyrokat hozott a Bergdorf Goodmanből vagy a Saks Fifth Avenue-ból, árgus szemekkel nézte, amint Agnes felpróbálta a ruhákat, és ilyen megjegyzéseket tett:

– Nem. Nem. Nem. Á, ez tökéletes, drágám. Nagyon bájos. Jó lesz hozzá az a kis Prada táska, amit múlt héten mutattam. És mit akar felvenni a gálára?

Ott volt még a borkereskedő, a férfi, aki a képeket akasztotta fel, a nő, aki a függönyöket tisztította, a férfi, aki a nagy nappaliban fényesítette a padlót egy fűnyíróra emlékeztető szerkezettel, és sokan mások. Lassanként hozzászoktam, hogy lépten-nyomon ismeretlen emberekbe ütközöm. Azt hiszem, az első két hétben egyetlen olyan nap se volt, amikor ne tartózkodott volna egyszerre legalább öt ember a lakásban.

Ez csak a nevében volt családi otthon. Inkább munkahelynek tűnt, velem, Nathannel, Ilariával meg a rengeteg szállítóval, kisegítővel és a slepp többi tagjával, akik hajnaltól késő estig megszállták a helyiségeket. Néha vacsora után megjelentek Mr. Gopnik öltönyös kollégái, bevonultak a dolgozószobájába, és egy óra múlva jöttek elő, mindenféle washingtoni meg tokiói telefonhívásokról dünnyögve. Az volt a benyomásom, hogy Mr. Gopnik éjjel-nappal dolgozik, kivéve azt az időt, amit Nathannel töltött. Még vacsora közben is ott volt mindkét telefonja a mahagóniasztalon, és diszkréten zümmögtek, mint a csapdába esett darazsak, amint sorra jöttek az üzenetek.

Időnként elnéztem, ahogy Agnes napközben magára csukta a gardróbszobája ajtaját – gondolom, ez volt az egyetlen hely, ahová visszahúzódhatott –, és eltűnődtem, vajon lehet-e egyáltalán otthonnak nevezni ezt a lakást.

Ezért tűnnek el a hétvégére, gondoltam. Már ha a nyaralójukban nincs személyzet.

– Nem, nincs. Ez az egy dolog, amit Mrs. Gopniknak sikerült elérnie – mondta Nathan, amikor megkérdeztem tőle. – Azt mondta a férjének, hogy adja át a nyaralót a volt feleségének. Helyette vetetett vele egy szerény kis házat a tengerparton. Három ágy, egy fürdőszoba, semmi személyzet. – Megrázta a fejét. – Úgyhogy Tabitha sincs. Nem hülye ám ez a nő.

– Szia!

Sam egyenruhában volt. Kicsit számolgattam magamban, és arra jutottam, hogy épp most lett vége a műszakjának. Végigsimított a haján, aztán előrehajolt, mintha jobban akarna látni a pixeles képen. A fejemben, mint mindig, ha beszéltem vele, mióta eljöttem, megszólalt egy kis hang: Mi a csudát keresel te egy kontinensnyi távolságra ettől a pasitól?

– Ezek szerint visszamentél dolgozni?

– Igen. – Felsóhajtott. – Elég rosszul kezdődött.

– Miért?

– Donna felmondott.

Nem tudtam elrejteni a megdöbbenésemet. Az őszinte, jó humorú, nyugodt Donna volt a jin Sam jangja mellett, ő volt a biztos pont, a józan hang Sam életében. El se tudtam képzelni őket egymás nélkül.

– Micsoda? De miért?

– Az apjának rákja van. Agresszív. Gyógyíthatatlan. Vele akar lenni.

– Jaj, istenem. Szegény Donna. És szegény apja.

– Igen. Nagyon durva. És most várhatom, kit osztanak be mellém. Gondolom, a fegyelmi ügyeim miatt nem raknak össze egy kezdővel. Úgyhogy valószínűleg egy másik körzetből hoznak át valakit.

Samnek már kétszer kellett fegyelmi bizottság elé állnia, mióta összejöttünk. Minimum az egyik az én hibám volt, úgyhogy most belém szúrt a bűntudat.

– Hiányozni fog neked.

– Hát igen. – Sam kicsit letörtnek látszott. Szerettem volna átnyúlni a képernyőn és megölelni. – Megmentette az életemet – tette hozzá.

Sam nem szokott drámai kijelentéseket tenni, ezért különösen szívfacsaró volt ez a három szó. Még mindig tisztán emlékeztem arra az éjszakára: Sam lőtt sebéből a mentőautó padlójára folyt a vér, Donna pedig nyugodtan, szakszerűen utasított, mit tegyek, vigyázott, nehogy elszakadjon Sam életének vékony fonala, míg végre meg nem érkezett a segítség. Még mindig éreztem a számban a zsigeri félelem fémes ízét, a kezemen Sam vérének obszcén melegét. Megborzongtam, próbáltam elűzni a képet. Nem akartam, hogy valaki más vigyázzon Samre. Donna és ő igazi csapatot alkottak. Két ember, akik soha nem hagyták cserben egymást. Utána meg kíméletlenül ugratták a másikat.

– Mikor megy el?

– Jövő héten. A családi körülmények miatt rendkívüli felmondással távozhatott. – Felsóhajtott. – Viszont hogy legyen valami jó hír is: anyád meghívott vasárnapi ebédre. Állítólag marhasült lesz mindenféle körettel. Ja, és a húgod megkért, hogy ugorjak be hozzá. Ne nézz így! Csak azt kérdezte, meg tudnám-e szerelni a csöpögő radiátort.

– Na tessék. Innen már nem menekülsz. A családom bekebelez, mint húsevő növény a legyet.

– Furcsa lesz nélküled.

– Lehet, hogy haza kéne mennem.

Sam mosolyogni próbált, de hiába.

– Mi van? – kérdeztem.

– Semmi.

– Halljam.

– Nem is tudom… Úgy érzem, egyszerre vesztettem el a két kedvenc nőmet.

Összeszorult a torkom. Ott lebegett köztünk a harmadik elvesztett nő szelleme – a nővéréé, aki rákban halt meg két éve.

– Sam, te nem ve…

– Ne is törődj vele. Nem kellett volna ezt mondanom.

– Én most is a tiéd vagyok. Csak pillanatnyilag egy kicsit odébb.

Felfújta az arcát.

– Nem gondoltam, hogy ilyen rossz lesz.

– Most nem tudom, hogy örüljek ennek, vagy szomorú legyek miatta.

– Kibírom. Csak rossz napom van.

Ott ültem egy darabig, és néztem Samet.

– Hát jó. Megmondom, most mit fogsz csinálni. Először is kimész, és megeteted a tyúkjaidat. Mert mindig megnyugtatónak találod a látványukat. És a természet segít, hogy a megfelelő perspektívából lásd a dolgokat, meg ilyenek.

Sam kissé kihúzta magát.

– És aztán?

– Főzöl magadnak egy olyan igazán szuper bolognai szószt. Tudod, olyat, ami ezer évig készül, borral meg baconnel meg mindennel, ami kell. Mert szinte lehetetlen, hogy az ember pocsékul érezze magát, ha befalt egy tányér igazán szuper bolognai spagettit.

– Tyúkok. Szósz. Rendben.

– Utána bekapcsolod a tévét, és keresel egy nagyon jó filmet. Valamit, amibe bele tudsz merülni. Nem valóságshow-t. És csak semmi reklám.

– Louisa Clark esti gyógymódjai. Ez tetszik.

– És aztán… – Elgondolkodtam egy pillanatra. – Aztán arra gondolsz, hogy már csak alig három hetet kell várni, és újra találkozunk. Ami pedig ezt jelenti: tadam! – Ezzel felhúztam a pólómat a nyakamig.

Visszatekintve kifejezetten sajnálatosnak tartom, hogy Ilaria pont ebben a pillanatban nyitotta ki az ajtót, és vonult be a szobámba a tiszta törülközőkkel. Ott állt dermedten, nagy halom törülközővel a karján, és előbb meztelen mellemre, majd a monitoron látható férfiarcra meredt. Azután motyogott valamit, és sietve becsukta az ajtót. Gyorsan lerángattam a pólómat.

– Mi az? – kérdezte Sam vigyorogva, és próbált a monitor jobb széle felé kukucskálni. – Mi történt?

– A házvezetőnő – feleltem a pólómat igazgatva. – Te jó ég.

Sam hátradőlt a széken. Harsányan nevetett, egyik kezét a hasára szorította, ahol még mindig tapasz fedte a sebhelyét.

– Te ezt nem érted. Ez a nő gyűlöl engem.

– És most te lettél Madame Webkamera! – hahotázott tovább.

– Manhattantől Palm Springsig rajtam fogja köszörülni a nyelvét minden házvezetőnő – siránkoztam, aztán kitört belőlem a kuncogás. Sam nevetése ragadós volt.

Sam rám vigyorgott.

– Hát, Lou, engem mindenesetre sikerült felvidítanod.

– A rossz hír, hogy ez volt az első és egyben az utolsó alkalom, amikor wifin keresztül megmutattam a cicimet.

Sam előrehajolt, és csókot lehelt felém.

– Hát jó – mondta. – Gondolom, hálásak lehetünk, hogy nem fordítva történt.

Ilaria két teljes napon át nem állt szóba velem a webkamerás incidens után. Ha beléptem a szobába, rögtön elfordult, talált valamit, amivel lefoglalhatta magát, mintha már pusztán a szemébe nézve is megfertőzhetném léha cicimutogató hajlamommal.

Miután Ilaria spatulával lökte elém a kávémat, Nathan megkérdezte, mi történt köztünk, de ha elmesélem, súlyosabbnak tűnt volna az eset, mint valójában, úgyhogy csak a törülközőkről dünnyögtem valamit, meg hogy zárat kéne szerelnünk az ajtónkra, és reméltem, hogy megelégszik ennyivel.