© Kőhalmi Zoltán, 2021

© Helikon Kiadó, 2021

A kötetet szerkesztette

Cserna-Szabó András, Darida Benedek

Borítóterv Tillai Tamás

A kötetben a szerző rajzai szerepelnek

Felelős kiadó Szász Zsolt

Felelős szerkesztő Turi Márton

Szerkesztő Cserna-Szabó András, Darida Benedek

Olvasószerkesztő Török Mária

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-479-733-3

„Előbb kellett volna gondolkodni!”

(A preginátusok szent bölcselete)

Sosem volt kimondottan hálás dolog egysejtű moszatnak lenni. Mozgásra képtelenül, kiszolgáltatva hánykolódni az óceánban, és egész nap gürcölni, oxigénnel látni el a bolygót rendületlenül. Meg előállítani az alapanyagot, amiből majd mások, a pökhendi, többsejtű szénvegyületek ficánkoló testüket építik, és még csak annyit sem mond senki, hogy köszönjük. Így ment ez már hatvanöt és fél millió évvel ezelőtt is, amikor persze még senki nem létezett, aki köszönetet mondhatott volna.

Abban az emberiség előtti időben élt egy egysejtű ősmoszat, aki éppen olyan volt, mint társai, talán csak annyiban különbözött a többiektől, hogy egyik zöld színteste hiányzott. De így is fotoszintetizált kitartóan, szívta magába a Napból érkező energiát, és vágyakozva nézte a kecses páncélos ostorost, aki arra szökkent, amerre csak kedve tartotta.

Egy napon azonban sebes áramlat ragadta magával szegény moszatot, és messzire sodorta otthonától. Fel-le bukfencezett, pörgött-forgott, de ő csak megfeszítette sejthártyáját és előreszegezte színtesteit. Egy óriási őshal vetett rá szemet, kitátotta hatalmas száját, és amikor a moszat a sűrű fogak között már csak egy kicsike világosságot látott, arra gondolt, bárcsak ott lenne vele a bájos páncélos ostoros. Aztán minden elsötétült. A nagy halat egy gigászi hüllő kapta be. Az ősóceán csúcsragadozója volt, a félelmetes moszaszaurusz, aki nem ismert ellenséget.

Egészen idáig.

Ebben a pillanatban ugyanis valami igazán szokatlan dolog történt. A víz szokatlanul forróvá változott és szokatlanul nem vízszerűen viselkedett. A simogató, mindig utat nyitó, éltető közeg minden egyes részecskéje keményebb lett még a tengerfenék szikláinál is, és a térnek éppen abba a pontjába igyekezett benyomulni, ahol az őshüllő terpeszkedett. Ez nagyjából olyan érzés lehetett, mint amikor az embernek véletlenül fejére esik egy kisebb orosz iparváros.

Az aszteroida, ami kilométerekre a víz alatti kőzetbe fúródott, kétmillió atombombányi energiát szabadított fel, szétrobbantva a moszaszauruszt, a halat, és egy száguldó hegységet gyűrt a hullámokból, aminek a legtetején, a kavargó tajtékban két apró pontocska táncolt.

A páncélos ostoros újra ott lebegett a kis moszat előtt, aki nem tudta, a szerelem tüze hevíti-e vagy a lángoló szélvihar, ami a Föld felszínén söpört végig. Egymásba fonódva gyulladtak meg, és fortyogó kénesőben merültek alá közös hullámsírjukba.

Vastag iszaptakaró alatt fekve ölelték egymást, majd összeforrt testük cseppjei leszivárogtak a mélységbe. És miután sok millió évvel később, a XXI. században a felszínre szivattyúzták, és a százhalombattai kőolaj-finomítóba szállították őket, senki nem vette észre, de az egyik lepárlócsőben mikroszkopikus szív lebegett.

Itt kell megjegyezni, hogy annak idején egy egészen hasonló történet rendkívül ismertté és gazdaggá tett egy Hans Christian Andersen nevű dán szénvegyületet.

A szívet desztillálták, pirolizálták, polimerizálták, azután krakkolták, granulálták, hevítették, végül formára fújták, hogy teljesen új alakban öltsön testet. 2022. szeptember 4-én jött világra a Flak-Plast Kft. Soroksári úti telephelyén, átlagos méretekkel: töltőtömeg 350 g, űrtartalom 300 ml, szájméret 36 mm. Tökéletes macimézes flakon született.

A Maci anyaga egyszerű halandóknak műanyag volt, jól informáltaknak PET, csomagolóipari mérnököknek polietilén-tereftalát. Kerek fején kalapként ült a citromsárga, fordított tölcsérre emlékeztető Kupak. (Mérnököknek belső záróperemes, bordázott palástú, csőrös polipropilén záróelem.)

Míg sok társa kényelmesen üldögélt, a Maci két lábon állt, ha nem is olyan rendíthetetlenül, mint egy fegyverét markoló ólomkatona. Inkább csak álldogált, üresen még egy szellő is felborította volna. Hiába voltak megtermett tappancsai, tekintélyes pocakját rövidke lábak tartották, így alkatra bakancsos, kertésznadrágos mesteremberre vagy horgászra hasonlított. Felsőtestén azonban nem látszott kantár, ahogy gallér vagy ingujj sem. Nem kérdés, hogy meztelen volt. Ami persze hihető egy kitalált medve esetében, annál is inkább, hogy a világ számos valódi medvéje szintén nadrág nélkül élt. Mégis valahogy hiányzott róla a ruha, mivel kifejezetten civilizált alak benyomását keltette. Ezt sugallta testtartása, és a tény, hogy kalapot hordott.

De igazán kultúrlénnyé mégis a mancsai között tartott, nyitott könyv tette. Nem mintha olvasott volna belőle, a kötetet melle elé leeresztve egyenesen előre nézett. Olyannak tűnt, mint aki kalapzsebében slusszkulccsal, költőpénzzel egy német nudistastrandon próbál ismerkedni szótár segítségével. Vagy lehetett tengerparti üdülőhelyen krimijébe merülő szállóvendég, aki a lépcső aljára érve döbben meg egy váratlan fordulaton. „Lady Wordsworth hét órakor nem találkozhatott a szobalánnyal”, gondolja, amikor felnéz, és a hall közepén állva ébred rá, hogy nem vett fürdőnadrágot.

De még ha a Maci nem is feszengett meztelensége miatt, mert bundája ruhával ért fel, arcán láthatóan valami zavar tükröződött. Szeme kikerekedett, száját inkább kínos, mint önfeledt mosolyra húzta. Mintha konferanszié lenne, aki mappáját szorongatva most készül bejelenteni, hogy az est sztárja nem tudott eljönni. De leginkább mégis egy lelombozott turistára emlékeztetett, aki hitetlenkedve veti össze útikönyvével a látványt: „Ez itt már a lenyűgöző panoráma?”

Ezzel a bizonytalan ábrázattal tekintett a Maci maga elé, amikor társaival együtt dobozba tették, majd egy méhészet raktárába került, és akkor is, amikor mézzel töltve elfoglalta helyét a Szandra ABC harmadik polcán a szörpök és citromlék között.

Kezdetben csak a várakozás volt a félhomályban. Napok, hetek teltek el, míg a sorban előrébb lépett. Addig állt, szorosan a másik mögött, de apránként egyre több lett a fény. Nézte azt a világosodó, aranysárga tarkót és a széles hátat a címkével. Nem tudta, de idővel megérezte, hogy saját háta is ugyanilyen. A címkén betűk, melyek értelmét nem ismerte, viszont otthonos volt minden kanyarulatuk: „Kristályosodás előfordulhat, a termék minőségét nem befolyásolja”.

És amikor végre feltárult a tágas, szabad térség a száraztészták ragyogó hadával meg a messzi távolban csilingelő kasszával, egy pillanat múlva véget is ért az egész. A legtöbb vevő csak nézegette, aztán visszatette a macikat, de előfordult, hogy valaki egészen a jégkrémektől jött vissza.

A macimézes flakonoknak nem voltak nagy vágyaik. Csupán egy kis törődést, figyelmet szerettek volna, mint mindenki. Találni egy megértő társat vagy egy befogadó családot. Ilyenkor persze fogalmuk sem volt még, miből áll az élet. Csak sejtették, hogy ha mind ugyanonnan indulnak is, bármerre ragadhatja őket a sorsuk. Így várakoztak mindannyian, mint töltények egy fegyver tárában, kilövésre készen.

Valóban elképesztő különbségek mutatkoztak abban, melyik mackó mire vitte. Aki a polcon a sorban kettővel a Maci előtt állt, a Szandra ABC fölött lakó magányos könyvelőhöz került. A pedáns férfi minimális mézfogyasztással (egy kiskanál a reggeli kávéba) százhatvankét nap alatt ürítette ki a flakont. Mivel a zöld gondolat teljesen hidegen hagyta, ahogy a pontos elszámoláson kívül minden más gondolat is, a társasház nagy zöld kukájába dobta az üres palackot. Az pedig, hála a szemétszállítás szorgos munkásainak, három nap múlva már a Fővárosi Hulladékhasznosító Mű csarnok méretű kazánjában égett. (A könyvelő elosztotta a háromszáz millilitert százhatvankettővel, és arra jutott, hogy nem szabványos a kiskanala.)

Nem sokan futottak be ilyen egyenletes pályát. Voltak, akik hónapokon át ácsorogtak konyhaszekrények legmélyén, porosodó csokinyulak és soha nem használt pakisztáni fűszerkeverékek mellett. Aki pedig sorban rögtön a Maci után következett, négy évet és tizenkét napot töltött beszorulva egy hűtőszekrény mögé. Költözéskor bukkantak rá, beszáradva hajították szemétbe. Őt a pusztazámori hulladéklerakónál ásták el.

Akik családhoz kerültek, élvezték, hogy fényes reggeliken napfürdőznek konyhaasztalokon, vagy nagy teázások alatt járnak kézről kézre. A fogyasztók könyörtelen világában viszont a népszerűbbeket még hamarabb kifacsarták, azután egyszerűen ejtették őket.

Mivel abban az időben még működött a szelektív hulladékgyűjtés, számos flakon a műanyagoknak fenntartott sárga kukába jutott. Egyeseket kiválogattak, ledaráltak és megint flakonná alakítottak, így nagy munka árán újra szemetekké lettek, csak kicsivel később. Másokat ezernyi palackkal együtt bálába préseltek, konténerben a világ másik felére küldtek, ahol jobb híján az egészet a tengerbe borították.

Voltak persze szerencsések, akiket továbbhasználtak. Mézet töltöttek beléjük kávézók pultjain, aprópénzt előszobatükrök előtt. Az az alak viszont, akinek a Maci annyit bámulta a hátsó felét, egyenesen kabalaállattá vált. A kisbolttal szemközti buszvégállomásról vette meg az egyik ellenőr hölgy, és ajándékot készített belőle Sanyinak, a mackós alkatú sofőrnek. Munkahelyi mikulásozás keretében húzta ki a nevét. Mind a szűk szolgálati helyiségbe zsúfolódtak, amikor átnyújtotta a piros zacskóba, szaloncukrok közé rejtett szobrocskát. A mancsok között festett kormánykerék virított, a kupak tetején filcből bojt, pontosan, mint Sanyi sárga jambósapkáján. Nagy szerelem lett belőle, és a figura hat éven át zötyögött a 7-es busz műszerfalán. De még ha évtizedekig őrizgette valaki, egy flakonnak az is csak rövid közjátékot jelentett, hiszen az emberöltő is eltörpül egy műanyag palack hosszú élete mellett.

A Maci mindenesetre jó esélyekkel vágott neki a kalandnak. Szerencséje volt alakjával, egy kedves kölyökállat sokkal szerethetőbbnek bizonyult egy közönséges PET-palacknál. Ráadásul a mézhez az emberek az egészség képzetét kapcsolták és nem az elhízásét, ahogy a méhekhez a szorgos munkát és nem a halálos csípéseket. Bizonyára kevesebben vásárolták volna, ha a flakonnak ízeltlábú formája van, és azt írják rá: „Veszélyes rovar felöklendezett váladéka, krónikus betegségekhez vezethet.”

De ami a legfontosabb, a méz apránként fogyott. Egy macimézes flakonnak átlagosan 3 hétbe, 4 napba, 6 órába és 12 percbe telt a kinyitástól eljutni a kiürülésig. Egy szélvédőmosó-folyadékos kanna pillanatok alatt a szemétben landolt. Ő volt a negatív rekorder, a pozitív csúcsot a Dayyaan pakisztáni fűszerkeverék állította be. Persze az ilyesmit akkor még nem tartották számon, mivel a hulladékprofilozás tudománya csak a 2050-es években indult fejlődésnek.

Hősünk tehát megbecsült csoportba született, ha nem is a legkiváltságosabba. Nem ő volt a csomagolások világának fehér, keresztény, heteroszexuális férfija, de nem tartozott a fekete, muszlim transzneműek közé sem. Valahol félúton helyezkedett el egy fehér, keresztény, biszexuális nő és egy olyan latin-amerikai, ufóhívő férfi között, aki szívesen visel női harisnyákat.

Ezért is volt teljesen érthetetlen és letaglózó, hogy megvásárlása után 8 óra 54 perccel már üresen, kukába vetve hevert egy közönséges nyalókavég mellett.