Sophie Valroux –
Párizsi
csillagok

Samantha Vérant

részlet

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Samantha Vérant: Sophie Valroux’ s Paris Stars

Copyright © 2021 by Samantha Vérant
All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. This edition published by arrangement with Berkley, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

borító fotók © Shutterstock

Hungarian translation © Lévai Márta, 2022
© Next21 Kiadó, 2022

ISBN 978 615 641 401 4

Next21 Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Gimes Katalin
Előkészítette Takács Andrea
Korrektúra Harrach Judit
Borítóterv Tabák Miklós
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Ezt a könyvet azoknak a női séfeknek ajánlom – tevékenykedjenek akár profi konyhában, akár otthon –, akik fantasztikus főztjükkel újra meg újra lángra gyújtják a gasztronómia világát.

Champvert képzeletbeli falu,
az életem Délnyugat-Franciaországban töltött időszaka ihlette.

I.
Tavasz

Eperleves

Nagyon kicsi voltam, négyéves, amikor verseket kezdtem írni.
És tudják, az étel: nyelv, és csak akkor értem meg igazán,
mi a nyelv, amikor kifejezem magam,
és megpróbálom kivonni belőle az érzelmeket.

Dominique Crenn, a Rebel Chef szerzője, az Egyesült Államok első női séfje, akinek étterme három Michelin-csillagot nyert

1.

Fejesugrás a tavaszba

A nagymamám, grand-mère két rövid héttel ezelőtti temetése óta először történt, hogy valamiféle elégedettség és nem gyász töltötte be a szívemet. Ültem az ablakfülkében, felnéztem a kék égre, és az életemben bekövetkezett változásokon töprengtem. Korábban New Yorkban besározott hírnevem immár patyolattisztára lett mosva, és íme, itt ül Sophie Valroux, a délnyugat-franciaországi, champvert-i kastély grand chefje és maîtresse de maisonja, nem a feltételezett szabotőr, akit volt munkaadója azzal vádolt meg, hogy miatta esett el egy Michelincsillagtól. Kötöttem egy igazi barátságot Phillippával, akinek többé-kevésbé sikerült tartania bennem a lelket, amikor nagyon magam alá kerültem. És a szerelem is megérkezett az életembe Rémi személyében, akivel gyerekkorunk óta szerettük egymást. Számtalan csodálatos és örömteli átalakulásnak lehettem tanúja a világomban – eltekintve attól a szívszakasztó ténytől, hogy grand-mère eltávozott.

Hogy az időről időre rám törő bűntudathullámot kordában tartsam, nehogy maga alá temessen, elfoglaltam magam – étlapot terveztem, és recepteket teszteltem. Egyes számú szabály: a konyhában nincs sírás, így hát ott jelöltem ki a főhadiszállásomat.

Nekem a főzés mindig is segített abban, hogy rendezzem a gondolataimat, és összeszedjem magam. Miközben elkészítettem grand-mère receptjeit, például a tavaszi báránysültet friss mentacsatnival, a frissesség illata átjárta az orromat, és egyfelől valamilyen lezárást hozott, miközben közelebb is éreztem magam a nagyanyámhoz. Az étel nosztalgikus hangulatba ringatott, és visszahozta a boldogabb időket, amelyeket az ő társaságában töltöttem. Ki kellett szakítanom magam a gyászból, felszárítani a könnyeimet és haladni tovább. Rettentő sok dolgunk lesz.

Két napon belül készültünk megnyitni a nyilvánosság előtt a Château de Champvert kapuit. Tudtuk, hogy el fognak árasztani minket a vendégek, akár a méhek a birtok legtávolabbi végén lévő ruches-t: május harmadikától október végéig folyamatos csaknem telt ház, majd december közepén zárjuk a szezont. A Les Libellules, a château zászlóshajójának számító étterem, amit én vezetek, legalább vasárnap és hétfőn zárva tart, ami talán ad számomra egy kis szabadságot. Valamennyire. Biztosra vehettem, hogy mindig lesz valami legyőzendő nehézség. De korábban is sikerült feltápászkodnom a porból, a legnagyobb nyomorúságból, és a tavasz mindig alkalmat ad rá, hogy az ember valami igazán újba fogjon bele.

A szám mosolyra húzódott. A tekintetem az ablakról Rémire vándorolt.

Békésen aludt az ágyamban, a mellkasa lágy szuszogással emelkedett és süllyedt. Az ő inge volt rajtam. A gallérját az orromhoz húztam, beszívtam a tiszta, fás illatot. Bal keze ebben a pillanatban paskolni kezdte maga mellett az ágyat, ahogy vakon, félálomban engem keresgélt. Halkan felnevettem, mire Rémi hosszú szempillái fölrebbentek. Könyökére támaszkodott, közben a napsugár kirajzolta a karizmait.

– Mit csinálsz te ott? Gyere vissza ide az ágyba! – hívott nagy hunyorgás közepette.

Hosszú hajamat a vállam fölött hátrasöpörve, lassan és céltudatosan csúszni kezdtem lefelé a párkányról, és rámosolyogtam.

– Nem kellene hazamenned már Lolához?

Rémi az órájára pillantott.

– Még egy fél óráig aludni fog. Azaz van még húsz percünk.

– Mivel töltjük? – Hálatelt szívvel gondoltam Laetitiára, Lola nagyanyjára, aki vigyázott a kislányra, amikor Rémi kiosont, hogy velem töltse a szabad ideje egy részét.

– Amivel akarjuk – felelte Rémi pajkos mosollyal. – Gyere ide, te nő!

– Csak úgy „nőnek” szólítasz?

– Alors, hiszen az vagy, ráadásul igen szép. – Hallgatott, alaposan végigmért tetőtől talpig. – Jól áll neked az ingem. Igazán jól.

Leugrottam az ablakfülkéből, az ágyhoz futottam, és egész testemmel Rémire borultam. Az egyik kezével átfogta a nyakam, a másikkal pedig puhán közelebb mozdította magához a csípőm. Az ajkaink megtalálták egymást, a lélegzetünk egymásba olvadt – forróbbá, súlyosabbá vált, és a lábam a dereka köré fonódott. Rémi nyelve bátrabb játékba kezdett, én pedig sóhajtva adtam át magam neki, amikor megragadta a hajamat, óvatosan meghúzta, amitől hátrabillent a fejem. Szerettem, amikor ezt csinálta – kissé túl vadnak éreztem, mégis izgató volt.

Forró tekintetünk találkozott. Az ajka a kulcscsontomat súrolta.

– Tudod, mennyire kívánlak ebben a pillanatban?

Tudtam.

– Igen, én is, de…

– Még mindig várni akarsz – állapította meg, továbbra is fogva tartva tekintetével az enyémet.

– Igen.

A szenvedélyes csókjainktól és attól eltekintve, hogy különlegesen túlfűtött pillanatokban csüggtünk egymás testén, akár két felfokozott libidójú tinédzser, nem vittük át a kapcsolatunkat teljesen fizikai síkra. Rémi előtt egyetlen barátom volt, és vele nem kifejezetten szeretkeztünk. Eric leginkább egy cölöpverő gépre hasonlított, és nemigen vesződött vele, hogy nekem örömet szerezzen. Ezenfelül számtalanszor megcsalt, ezért is szakítottunk. Akkoriban fontosabbnak éreztem a konyha világában elért sikereimet, mint a szívügyeket, de visszanézve rádöbbentem, hogy nagyon megbántott, és az eset után haszontalannak éreztem magam nőként.

Nem lehetett tagadni, hogy Rémi és köztem létezett valami egészen gyönyörűséges vonzódás, de a csokoládészufléhoz hasonlóan ennek is tökéletes időzítésre volt szüksége ahhoz, hogy össze ne omoljon. Miután megégettem magam abban a korábbi kapcsolatban, nem akartam, hogy Rémivel el kelljen válnunk egymástól, miközben tökéletesen késznek kellett rá lennem, hogy átadjam magam neki. De nagyon élveztem, amikor a két karja körém fonódott, és – atyaég! – egyenesen imádtam csókolózni vele.

– Megölsz, Sophie! – Rémi eltúlzottan nyögött egyet.

Könnyed csókot adtam a szájára, és azt suttogtam:

– Sokkal rosszabb halált is el tudok képzelni.

A derekam köré fonta a karját, a hátamra döntött, és a csípőmre ült.

– Hm, lassú, fájdalmas halálnemeket – mondta, és a szeme pajkosan csillogott. – Máglyahalál. Fulladás. Élve eltemetve lenni…

– Látod? – mondtam neki, és végigsimítottam izmos mellkasát. – Egész jól jártál.

– Remekül, ja. – Rémi mellém rogyott, és csalódott sóhaj tört ki belőle. – Haza kell mennem Lolához, mielőtt teljesen elvesztem az irányítást. Találkozunk később?

– Hát persze – feleltem. – A személyzeti megbeszélésen, délelőtt.

– Mondanám, hogy tartsd meg az ingemet – mondta Rémi –, de valószínűleg nem kellene félmeztelenül mászkálnom keresztül-kasul a birtokon.

Kicsusszantam az ingéből, ő pedig megcsókolta a vállamat.

– Je t’aime, Sophie.

– Je t’aime aussi1.

Szerelem. Olyan jó volt kimondani. És érezni. Korábban még sosem tapasztaltam igazán, így nem. Rémi egy újabb súlyos lélegzetvétellel kikászálódott az ágyból, én meg figyeltem, míg öltözött, és míg V alakú, férfias felsőtestét meg szépen kirajzolódó hasizmait bámultam, azon tűnődtem, hogy a csudában vagyok képes megőrizni az önuralmamat.

Letusoltam és felöltöztem, aztán hallottam, hogy Phillippa megkocogtatja az ajtómat jellegzetes harkálykopogásával.

– Láttam, hogy Rémi elindul a háza felé. Ebből arra következtettem, tiszta a levegő.

– Abban reménykedtem, hogy lesz egy kis időm magamra – sóhajtottam.

Phillippából harsány kacagás tört ki, miközben résnyire nyitotta az ajtót.

– Sosincs magadra szánható időd. Ráadásul alig találkoztunk egymással az elmúlt két hétben. Mindig vele vagy.

– Azt akarod mondani, hogy hiányolsz?

– Igen.

– Pedig hamarosan halálosan unni fogsz – feleltem, eszembe jutott, milyen sürgés-forgás vár ránk a konyhában. – Én a helyedben inkább menekülnék, amíg lehet.

– Sohasem foglak halálosan unni – mondta Phillippa a szobámba lépve, és vidám vigyor derítette fel az arcát. Maga előtt tolt egy zsúrkocsit, rajta tálcányi vajas croissant meg egy francia kávéfőző edény, tele kávéval. – Csodaszép napunk van. Sehol egy felleg az égen. A nap hét ágra süt. A madarak azt csiripelik…

– Hogy reggelit hoztál nekem. Köszönöm!

Phillippa kacsintott.

– Mindjárt szívrohamot kapsz. Most jött ki a World Gourmand Magazine legújabb száma. Azt akartam, hogy én legyek, aki megosztja veled a hírt.

– Micsoda?! Egyáltalán mikor jártak itt?

– Úgy tűnik, a nem hivatalos megnyitón.

Gombóc gyűlt a torkomba. Képtelen lennék újabb rossz híreket elviselni. Megpróbáltam felidézni, mit készítettünk. Részeges garnéla, konyaklángok, ez villant be először az agyamba, aztán felidéződött, hogy paradicsomdarabkás-avokádós-epres terrine-en tálaltuk, hozzá tejszínes, parmezános, citromos rizottót. Vajon elég jó volt? Vagy sárba lehet tiporni egy kritikában? Nem is akartam tudni, így hát inkább témát váltottam.

A barátnőmre összpontosítottam, aki általában a természetes külső híve volt, ám ma látványos pinkre pingálta az ajkát, és szempilláit vastag fekete festék emelte ki.

– Phillippa, te kifestetted magadat? – tört ki belőlem.

– Khm, egen – ráncolta koboldorrát. – Talán kicsit közelebbi viszonyba keveredhetek a női oldalammal.

– Valaki miatt? Esetleg? – kérdeztem, sokatmondó szemöldökvonogatással.

– Esetleg – hagyta helyben. – De nem akarok elkiabálni semmit.

Ezúttal a beszélgetésünk végre nem a château ügyeire, grand-mère halálára vagy Rémi és az én kapcsolatomra irányult. Nagyszerű új téma, amelyre a figyelmünket fordíthatjuk.

– Hallani akarom a részleteket – mondtam.

– És meg is hallod majd őket, ha én magam tudom, mi is történik. Még csak egyetlenegy randink volt. Csak annyit mondok róla, hogy extracuki cukrász.

– Ó… – Ez máris nagyon izgalmasan hangzott. – És mégis milyen volt?

– Nem akarok több kérdést, míg nem tudom, Marie…

– Hát Marie-nak hívják? És én miért csak most hallok róla?

Phillippa megvonta a vállát.

– Kicsit túlságosan el voltál foglalva mással.

– Tudom – feleltem, és csipetnyi bűntudat szorította össze a szívemet.

Phillippa némán, elvörösödve ácsorgott még pár pillanatig.

– Mindegy, úgyis a kritikáról akartunk beszélni. – Egy papírt kezdett lengetni felém. – Szeretnéd elolvasni?

– Nem, tiéd lehet a megtiszteltetés – feleltem megvonva a vállamat. – Csak annyi szívességet tegyél meg nekem, hogy a legrondább részeket átugrod.

Brit akcentusa hol erősödött, hol gyengült az izgatottságtól.

– „Az egykor súlyosan megrágalmazott séf, Sophie Valroux, lassan leteszi kézjegyét a konyha világában, úgy emelkedve fel, akár a tökéletes szuflé…”

– Putain2 – szakítottam meg az olvasásban, és körmeimet a tenyerembe vájtam. – Vajon magam mögött hagyhatom valaha a múltamat?

– Ó, de hiszen már meg is történt. És kérlek, ne használd a putain szót. Nagyon vulgáris. Hacsak nem érzed magadat totál korlátoltnak – pirított rám Phillippa.

Fölemeltem egy croissant-t a tálcáról, törtem belőle egy darabot, és a számba tömtem. Pár morzsa, akár a pehely, a pólómon landolt, amíg rágtam. Az egyik dolog, amiért imádtam Franciaországban lenni, éppen ez volt, ahogy a kenyérfélék és viennoiseries3 vajas csodaként elolvadtak a nyelvemen. Ha hozzávesszük a sajtot, máris a mennyországban jártam.

– Csak kitört belőlem a New York-i. Te meg hirtelen mintha Jane volnál – mondtam tele szájjal, a tőle tökéletesen különböző ikernővérére utalva. Időnként azon is elgondolkodtam, hogy egyáltalán rokonok-e.

– Nos, azt javasolnám, hogy hagyd magad mögött a New York-it, mert most itt vagy. Íme, a bizonyíték – tanácsolta Phillippa, és folytatta a felolvasást. – „Délnyugat-Franciaország ízeit még sosem elevenítették fel ilyen nagy érzékkel, tisztelegve a tradicionális receptek előtt, mégis tele újítással. Ez a grand chef megérdemli a címét. Örömteli sóhajok hagyják el e csodás étterem vendégeinek ajkát, miközben egy-egy falatot megkóstolnak valamelyik ínycsiklandó alkotásából. Jómagam még sohasem ízleltem olyan komplex, egyszersmind egyszerű ízrétegeket, amilyenek csak Sophie Valroux grand chef konyhájában készülnek, ahol minden egyes étel kiegészíti az előzőt, sőt még zamatosabbá teszi.”

– Hát, ez nem is olyan rossz – jegyeztem meg kiegyenesedve. Tágra nyílt szemmel elmosolyodtam. – Sőt, ami azt illeti, kellemes. Ugye, tudod, hogy mindezt nem érhettem volna el nélküled.

– Köszönöm. – Phillippa lelkesen bólogatott. – Úgy hallottam, hogy ez a kritikus a legkeményebbek közül való. – A tálca felé biccentett. – Hajrá, napsugárka, lesz dolgunk elég. Élj a dicső pillanatban. Csodaszép szezon kezdődik.

– Nem kávézol velem?

– Nem, még van egy-két elintéznivalóm a megbeszélés előtt – felelte. – A reggelid csupán ürügyként szolgált, hogy én oszthassam meg veled a kritikát. – Az ajtó felé perdült, kinyitotta, és mielőtt kilépett volna visszaszólt: – Pár perc múlva találkozunk.

Kávéscsészével a kezemben lehuppantam az ablakülésbe, elbűvölve bámultam az égen szálló bodros fehér felhőket, és elöntött egyfajta mélabú. Azt kívántam, bárcsak grand-mère kopogott volna be az ajtón, hogy a kezembe nyomja a kritikát, és kaphattam volna tőle néhány tanácsot és iránymutatást az első olyan szezon előtt, amikor én vezetem a château-t grand chefként. Eszembe jutott, milyen könnyedén sürgött-forgott a konyhában, szinte táncolt, milyen gond nélkül peregtek az ajkáról az idegen összetevők is, mintha azon az adott nyelven is folyékonyan beszélt volna. Kisgyerekkoromban leültem mellé egy fonott székre, amely nyomokat hagyott nyolcéves combomon, és néha bekötötte a szemem, úgy tett próbára, hogy felismerem-e szaglás alapján a hozzávalókat.

– Sophie, ma chérie, ezt szagold meg – mondta. – Mit érzel?

– Szegfűszeget – feleltem.

– És ez?

– Sáfrány.

Miután ily módon végigpróbálgattunk jó néhány fűszert, és a válaszaim jórészt helyesek voltak, levette a szememről a kendőt, és megcsippentette az arcomat.

– Egy napon nagyszerű séf lesz belőled – mondta, én meg boldogan vigyorogtam.

– Merci, grand-mère – feleltem. – Egyszer majd pontosan olyan szeretnék lenni, mint te.

És talán ez meg is történt. A nyomdokaiba léptem.

Pár héttel ezelőtt, miután a La Société des Châteaux et Belles Demeures-től4 megkaptam a megtisztelő grand chef címet, felviharzottam a lépcsőn grand-mère szobájába, és megmutattam neki a plakettet. A szemében büszke könnyek csillantak meg.

– Ma chérie, biztos voltam benne, hogy sikerülni fog. Kérd meg Rémit, hogy vegye le az én táblámat a kapuról, és a tiédet tegye föl helyette.

Nagyon büszke volt rám, és mindig támogatott. De most már végleg elment, és semmivel, amit tenni vagy mondani tudnék, nem hozhatom vissza.

Mielőtt elindultam volna lefelé a lépcsőn a megbeszélésre grand-mère irodája felé, ami nagy szívfájdalmamra immár az enyém volt, felosontam egy emeletnyit. Megálltam a lakosztálya méretes, faragott fleur-de-lis-vel5 díszített ajtaja előtt, és alig kaptam levegőt. Végül sikerült annyira összeszednem a bátorságomat, hogy kinyissam, és az ajtó kísértetiesen nyikorogva engedett. A saját szobámhoz hasonlóan az övét sem újították fel, a kék-fehér árnyalatokból összeállított berendezés klasszikus „franciaságot” árasztott, miközben a sajátom színeit a zöldekből válogatták. Ugyanaz az elrendezés, ugyanazok a formák. Ám volt egy alapvető különbség, amitől azonnal szédelegni kezdtem. Mindkét kezemmel meg kellett támaszkodnom az ajtófélfán, hogy ne veszítsem el az egyensúlyomat.

Grand-mère Chanel No 5 parfümje, emellett levendula, szerecsendió és fahéj illata szállt a levegőben, és az orromba érve olyan erővel hatott rám, hogy egyszer csak becsaptam az ajtót, mert képtelen voltam rávenni magam, hogy belépjek a helyiségbe. Inkább lefelé vettem az irányt, a tölgyfa borítású iroda felé. Az ujjammal végigkövettem grand-mère grand chef plakettjét, amit behoztunk a főkapuról, miután az enyém került a helyére, ám egy köhintés megakasztotta a gondolataimat; Jane és Phillippa állt az ajtóban.

Jane, a château mindig higgadt és mindig tökéletesen öltözött menedzsere és jókora üvegházunk főkertésze, valamint méhesgazdája, szőke haját szoros, nett franciakontyba csavarva viselte, és olyan alakja volt, hogy azért a legtöbb nő ölni is hajlandó lenne, és alighanem méhgondozás és kertészkedés közben is tűsarkú cipőben volt.

– Felkészültél a totális őrületre? – kérdezte.

– Soha jobban – nyeltem nagyot.

– Együtt menni fog! – mondta Phillippa, és pacsira emelte a kezét.

– Ezt nem csinálom – feleltem, és behúztam a nyakam.

Kitört belőle a nevetés. Egy kissé szamárbőgésre emlékeztetett.

– Tudom. Csak ugratlak, séf.

Jane elvigyorodott, és ez kissé elbizonytalanított. Korábban, ha Jane mosolygott, mindig úgy éreztem, valami nincs rendben, mintha valami rosszban sántikálna. De ha voltak is nézeteltérések köztünk a múltban, most már nem tudtam, hová is lennék Jane nélkül.

Ám mielőtt igazán eltöprenghettem volna a Phillippával és Jane-nel kötött barátságon, a személyzet többi tagja is betódult a helyiségbe. Először érkezett Gustave, aki a mestercukrászunk és egy személyben a második éttermünk, a Le Papillon Sauvage ebédfelelőse. Azt meg kell hagyni, hogy mindig volt egy palack pastis6 a keze ügyében, ám a konyhában valódi mester volt, esténként a legextrább desszertek kerültek ki a keze alól, napközben pedig a legzamatosabb sült csirkék és kemencében sült pizzák. A vendégeink imádták. Pontosan olyan volt, ahogy az ember egy délnyugati francia férfit elképzel: mindig túlzón gesztikulált, és harsány hangokat adott ki magából. Ő volt az ok, amiért a Michelin Bib Gourmand minősítést adott Le Papillon Sauvage-nak. Ez nem ugyanaz, mint csillagot kapni, ez azoknak az éttermeknek jár, amelyek szerény áron kínálnak kivételesen jó ételeket. A Le Papillon Sauvage-ban huszonkilenc euróért jóllakhatott az ember, és ebben benne foglaltatott a château szőlőskertjéből származó bor, aláfestve Gustave harsány hahotájával.

Ekkor is felemelte a pastisszal teli üveget.

– Kér valaki?

Ebben a pillanatban lépett be Sébastien, nekünk Séb, a mindenes, a konyhaszemélyzet legfiatalabb tagja, és sötétbarna szeme hitetlenkedve elkerekedett.

– Hiszen még csak reggel kilenc van – mondta.

– Ugyan! – így Gustave, és leküldött egy korty italt. – Ez a királyok reggelije.

Séb arca megrándult, és felső ajka vigyorra húzódott.

Őt az ősz hajú les dames-ból, azaz a Truffaut, Bouchon, Pélissier és Moreau asszony alkotta álló nagyibrigád követte. Fel nem foghattam, hogy négy ilyen aprócska hölgy hogyan képes ilyen sok munkát elvégezni, pedig képesek voltak rá. Szokásukhoz híven, miután a kötelező bises-váltás megtörtént, mindenki megkapta az arcára a cuppanós puszit, leültek a kanapéra, és arcukon mosollyal azonnal boldog locsogásba kezdtek.

Nagyanyám barátnője, Clothilde is becsattogott a szalonba, ruganyos vörös loknijaival és katicamintás balerinacipőjében. Valódi tehetség volt a konyhában, együtt dolgozott Phillippával, Sébbel és velem, együtt készítettük az ételeket a Les Libellules vendégei számára. Azonnal hozzám sietett, és két kezemet megfogva így szólt:

– Az idén a megszokottnál is több dolgunk lesz, hála neked, ma petite puce. Nagyon büszke vagyok rád.

Kis bolhám. Szörnyen jólesett, amikor ezzel a kifejezéssel kedveskedett.

Clothilde férje, Bernard irányította a château borászatát, és most öles léptekkel közeledett felém, aztán felkapott, és körbeforgatott.

– Mind büszkék vagyunk rád, Sophie, és parádés szezonunk lesz. A szőlő fantasztikusan néz ki, egyszerűen csodaszép.

– Ennek nagyon örülök – feleltem. – Alig várom, hogy végre láthassam a szüretet.

Örökbe fogadó családom tagjai tovább csacsogtak, és időnként dicsérő szavakkal dobálóztak, miközben a személyzet többi tagja, a karbantartók, takarítók és felszolgálók is beszállingóztak. Rémi érkezett utoljára, a két méltóságteljes fekete labrador retriever, D’Artagnan és Aramis kíséretében. Lihegtek, még a nyáluk is elcsöppent, aztán elhevertek a padlón.

Jane dühös pillantást vetett Rémire.

– Nem jöhetnek állatok a château-ba.

Rémi vigyorgott.

– Ők is itt dolgoznak. Vagy talán elfelejtetted?

– Nem dolgoznak itt.

– Dehogynem. Ők űzik el a sok sangliers-t, vadkanokat, és ők kutatják fel a szarvasgombát. Talán még fizetést is érdemelnének, nem?

Nem tudom, Rémi miért lelte akkora örömét abban, hogy Jane-t szekálja, de ez volt a helyzet. És abban is igaza volt, amit a kutyákról és a feladataikról mondott. A birtokon kószáló sangliers halálra rémítettek, ezért sem voltam hajlandó éjszaka sétálgatni. Rémi dacosan felvonta a szemöldökét, mire a karbantartók harsány hahotában törtek ki.

Rémi sztoikus nyugalomról tanúskodó arckifejezése és gunyoros visszavágása alapján Jane számára világossá vált, hogy ezt a vitát nem nyerheti meg. Inkább színpadiasan az ég felé emelte a tekintetét, és „château-menedzser” üzemmódba kapcsolt.

– Hölgyeim és uraim, köszönöm, hogy mind eljöttek ma. Mint tudják, nagyon-nagyon zsúfolt szezon elé nézünk, és mindnyájunknak a lehető legjobb formánkat kell hoznunk. A szezon legvégét kivéve a château május harmadikától, ami két nap múlva lesz, kezdve telt házas, és egészen addig, míg télre be nem zárjuk a kapukat, teljes erőbedobással kell dolgoznunk. – A takarítókra nézett, és az ajka kissé félelmetes mosolyra húzódott. – Hölgyeim, minden vendégszobának tökéletesnek kell lennie, egyetlen részletet sem hagyhatunk figyelmen kívül.

Az alkalmazottak bólogattak.

– Igenis, madame.

Jane felém fordult.

– Akarsz mondani valamit a konyhai csapatnak vagy a felszolgálóknak?

A konyhában helyükre kerültek az érzelmeim, megleltem a szenvedélyt, itt fejezhettem ki leginkább önmagam. Az, hogy minden szempár rám szegeződött, eléggé kibillentett a komfortzónámból, ezért csupán elismételtem Phillippa iménti szavait.

– Értettük.

Jane oldalba bökött, és a fülembe suttogta:

– Ennél többre is képes vagy.

Mélyen beszívtam a levegőt.

– A sok újságcikk és a többi után, ahogy Jane is mondta, olyan hírnevünk van, amelyet fenn kell tartanunk. Minden ételünknek jobbnak kell lennie, mint az előzőnek. Egyetlen apró részletet sem hagyhatunk figyelmen kívül, főként ami a nagy éttermet illeti. Tudom, hogy óriási nyomás nehezedik majd ránk. És még mindig gyászoljuk grand-mère Odette-et, ám mégis meg tudjuk csinálni… mint egy család.

Mielőtt a csapat könnyekben tört volna ki, Jane megköszörülte a torkát.

– Mind felkészültünk rá, hogy a következőt a Château de Champvert eddigi legjobb szezonjává tegyük? Mindenki felkészült a kemény munkára? Arra, hogy a legjobb formáját hozza?

Taps. Mosolygás. Rémi még felém suttogta, „Imádlak”, aztán kiment az ajtón a kutyái társaságában.

– Akkor álljunk is neki. Én, ahogy Sophie, hiszek mindnyájatokban. Ha bármilyen gond felmerül, tudassátok velem azonnal – mondta Jane.

A munkatársak beszélgetve kiballagtak az irodából, mi hárman maradtunk benn, Jane, Phillippa és én.

– Tehát most mit csináljunk? – kérdeztem.

– Ez a szezon tényleg elképesztőnek ígérkezik – mondta Jane. – A château mindig eléggé tele volt vendéggel, de még sohasem volt teljes telt ház. De most igen, ami neked meg a csodálatos sajtódnak köszönhető. Ez maga a megvalósult álom.

Phillippa felvisított.

– Az bizony!

A két lány megállt előttem, széles mosollyal, tágra nyílt szemmel, és arra vártak, hogy mondjak valamit. Magamra erőltettem egy mosolyt.

– Én is biztos vagyok benne – mondtam komolyan, és átfutottak közben a saját álmaim. – Szuper szezon lesz. És boldog vagyok, hogy mindketten mellettem álltok.

Jane és Phillippa színpadiasan megölelt, aztán kisasszéztak az irodából. Phillippa szó szerint ugrándozott egyet-kettőt. Magamra maradva végigsimítottam a nagyanyám grand chef plakettjén a dombornyomású betűket, és beharaptam az ajkamat.

Champvert-be jövetelem előtt egyetlen álmom volt csupán, de az, hogy egy château-t irányítsak, sosem volt része ennek. Egyike akartam lenni azoknak a női séfeknek, akiknek a konyháját az oly rangos csillagokkal tünteti ki a Michelin. És bár egy ilyen csillagot megszerezni rengeteg küzdelemmel jár, miközben már enélkül is éppen elég nyomás nehezedett rám, nem akartam feladni az életcélomat, amely olyan sok éven át hajtott előre. Grand-mère a halála előtt azt mondta nekem, hogy ezek itt, Champvert-ben is elérhetők. És nem tudtam eldönteni, igaz-e, amit mond, mert eléggé megcsömörlöttem az élettől a múltban, mintha mindig csak a következő ménkű beütésére vártam volna. Tudtam, hogy a kezemben van minden összetevő, amiből tökéletes életet főzhetek magamnak, akár megírhatom a saját gasztronómiai történetemet, de valami mégis hiányzott, és nem csupán a nagyanyám. A lényem jelentős része azt érezte, mintha olyan álomból riadtam volna, amit nem én álmodtam, és egy olyan történetben sétálnék kábán, alvajáró módjára, amelyet nem én írtam.

Jegyzetek

1 Én is szeretlek.

2 Kurva. Itt: a kurva életbe.

3 Péksütemények.

4 Elsősorban ingatlanokkal, köztük kastélyokkal, foglalkozó részvénytársaság volt. (A szerk.)

5 A francia királyság kétfejű sashoz hasonlító címere. (A szerk.)

6 Ánizsízű francia szeszes ital. (A szerk.)

Tartalom

I. Tavasz

1. Fejesugrás a tavaszba

2. Az apák tudják legjobban

3. Vidám Jane

4. Randieste

5. Magabiztosan a konyhában

6. Fekete bárány

7. Új munkatárs, szított parázs

8. Valódi vagy képzelt

9. Párizsi tervek

10. Cseresznyemagok

II. Nyár

11. Színlelj, amíg nem sikerül

12. L’héritage

13. Irány a fények városa!

14. Egy nem annyira kis lakás

15. Valaki terveket sző

16. Tisztességtelen ajánlat

17. Meglepetések a gálán

18. Sous les étoiles

III. Ősz

19. Nincs íz, nincs zűrzavar

20. Kiütéses győzelem

21. Néha megbotlasz, néha elesel

22. Ahol az olaj, ott a láng

23. Ennek van értelme

24. Szerelmi kötés

25. Nemkívánatos vendégek

IV. Tél

26. Hallgassátok az esküvői harangokat!

27. Csillaghullás

28. Elkapni a hangulatot

Epilógus: Ilyen az élet

Értelmező kérdések

Sophie receptjei

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0