Kérdések és válaszok

Az 1944–1949 közötti
magyar történelemről

– részlet –

Baráth Magdolna – Botos János – Feitl István – Hubai László – Standeisky Éva – Takács Róbert

A kötet megjelenését a Politikatörténeti Alapítvány támogatta

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

Szerkesztette:
Feitl István

A szerkesztésben közreműködött:
Takács Róbert és Gellériné Lázár Márta

A kötet szerzői:
Baráth Magdolna (BM), Botos János (BJ), Feitl István (FI), Hubai László (HL), Standeisky Éva (SÉ), Takács Róbert (TR)

Első kiadás, 2016
Elektronikus kiadás, 2022
ISBN 978 963 338 486 2
HU ISSN 2064-3500

www.napvilagkiado.eu

© A szerzők

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

1 A korszakról

2 Szálasi Ferenc puccsal vagy legálisan került hatalomra?

3 Milyen volt az élet a Szálasi által uralt országrészben?

4 Felszabadulás vagy megszállás volt 1945?

5 Milyen egy ideiglenes törvényhozás?

6 Bábkormányt vezetett dálnoki Miklós Béla?

7 Mit tartalmazott a fegyverszüneti egyezmény?

8 Azé lett a föld, aki megművelte?

9 Miért tartott több mint fél évig a front átvonulása Magyarországon?

10 Hogyan szervezték újjá a hadsereget?

11 Hány magyar hadifogoly volt a Szovjetunióban?

12 Egymillió magyar halt meg a második világháborúban?

13 Miért nem lett háborús bűnös Horthy Miklós?

14 Miről döntöttek Jaltán és Potsdamban?

15 Milyen atrocitásokkal jártak a harcok és az átvonuló hadseregek?

16 Hogyan látták a pártok a békekötés esélyeit?

17 Ki irányította Budapestet?

18 Mi volt a Dévaványai és a Vésztői Köztársaság?

19 Mennyi jóvátételt kellett fizetnie Magyarországnak?

20 Hogyan működött a Gazdasági Főtanács?

21 Másképp gondolkodtak a kommunisták, illetve a szociáldemokraták a hatalomról?

22 Kik voltak a kisnyilasok, és mi lett velük?

23 Számítottak-e a múltbeli cselekedetek az igazolási eljárásnál és a B-listázásnál?

24 Kinek volt előnyös a magyar–szovjet gazdasági egyezmény?

25 Demokratikusak voltak-e az 1945-ös nemzetgyűlési választások?

26 Alkotott-e maradandót alig tíz hét alatt a Tildy-kormány?

27 Miért volt szükség az államformaváltásra?

28 Ki milyen demokráciát képzelt el?

29 Mekkora volt a hatalma a köztársasági elnöknek?

30 Kikből állt és mire szolgált a Baloldali Blokk?

31 Milyen esélyeink voltak a béketárgyalásokon?

32 Milyen keretben működtek a bíróságok?

33 Miért oszlatták fel a civil szervezetek egy részét?

34 Hogyan tértek haza a deportált-elhurcolt emberek a koncentrációs táborokból?

35 Hogyan alakultak Magyarország háború utáni diplomáciai kapcsolatai?

36 Kik és miért hagyták el az országot?

37 Lehetett-e élni élelmiszerjegy nélkül?

38 Milyen következményei voltak a szovjet hadsereg magyarországi jelenlétének?

39 Miért volt szükség az Egyesült Nemzetek Szervezetére?

40 Működhettek-e a gazdasági érdekképviseletek?

41 Milyen erkölcsi dilemmák merültek fel az elveszített háború után?

42 Mit jelentett a korban az ellenzékiség?

43 Mi történt az egyetemekkel?

44 Hogyan változott a közoktatás?

45 Merre nézett, meddig látott a magyar értelmiség?

46 Biztonságban lehetett-e az állampolgár?

47 Gyalog vagy járművön? Hogyan szerveződött újjá a közlekedés?

48 Hogyan intézték a közügyeket a háború befejeztével?

49 Hogyan alakult a kultúra és a kultúrairányítás?

50 Mi történt Kunmadarason?

51 Mi lett a magyar kisebbség sorsa a háború után?

52 Miért szabadult el az infláció?

53 Kik voltak a „reakciósok”?

54 Mit néztek a moziban?

55 Valóban volt köztársaság elleni összeesküvés, vagy csak kitalálták?

56 Honnan származtak a hírek?

57 Miért kellett kitelepíteni a németeket?

58 Miért mondatták le Nagy Ferenc miniszterelnököt?

59 Hová tűnt a nemzeti vagyon kétötöde?

60 Miért nem kaptunk Marshall-segélyt?

61 Mi volt az a Népfront, és mire szolgált?

62 Új nyelven beszélt a politika?

63 Valóságos parlamentként működött-e a Tisztelt Ház?

64 „Pártrendőrség” volt-e a politikai rendőrség?

65 Tükrözte-e az irodalom és a művészet a lezajlott változásokat?

66 Miért szakadt két „táborra” a világ?

67 Milyen elképzeléseik voltak a pártoknak a gazdaság működéséről?

68 Mi történt az értelmiséggel?

69 Miért kellett a magyaroknak eljönni Csehszlovákiából?

70 Miből volt a pártoknak pénze?

71 Hogyan kapcsolódtak be a nők és szervezeteik a közéletbe?

72 Valóban emberfeletti feladatokra vállalkozott Nagy Ferenc kormánya?

73 Mit tartottak a művészetről a szociáldemokraták és mit a kommunisták?

74 Mi lett a magántulajdonosokkal?

75 Hogyan éltek az emberek?

76 Titkos alkuk jellemezték a politikát?

77 Miért a Kossuth-címer lett az ország jelképe?

78 Milyen kapcsolatban volt a külkereskedelem a politikával?

79 Hogyan szerveződött a közigazgatás?

80 Valóban a „szalámitaktika” áldozata lett a kisgazdapárt?

81 A politikai katolicizmus pártja volt-e a Demokrata Néppárt?

82 Kommunista bábkormány volt-e a Dinnyés-kormány?

83 Milyen problémák terhelték a magyar–román viszonyt?

84 Hogyan alakult a sajtószabadság?

85 Mi volt a Szövetséges Ellenőrző Bizottság (SZEB) feladata és szerepe?

86 Miért működött olyan rövid ideig a Szabadság Párt?

87 Foglyul ejtette-e a politika a sportot?

88 Hogyan jöttek létre és szűntek meg a kisebb ellenzéki pártok?

89 Milyen esélyei voltak az ellenzéki pártoknak 1947–1949-ben?

90 Miért a „kékcédulás” csalás miatt emlegetik az 1947-es országgyűlési választásokat?

91 Hogyan érvényesítette a Szovjetunió politikai akaratát?

92 Kik és hova utaztak?

93 Hogyan és miért államosították az egyházi iskolákat?

94 Hogyan alakult a vallásszabadság ügye?

95 Milyen alternatívák voltak a külpolitikában a békekötés után?

96 Kolhozok voltak-e a szövetkezetek?

97 Gúnyolódtak-e Rákosin?

98 Mikorra tűntek el a harcok nyomai?

99 Miért érezték úgy a zsidó származású magyarok, hogy nem várják vissza őket?

100 Mi történt a bankokkal?

101 Mit gondolt a politikáról az utca embere?

102 Kiket és miért rehabilitáltak a két háború közötti jogsérelmek miatt a háború után?

103 Volt-e reform a közigazgatásban?

104 Valóban pártegyesülés volt az MDP létrehozása?

105 Mennyiben voltak sajátosak a magyarországi népbíróságok?

106 Miért volt veszélyes a pártok túl nagy szerepe?

107 Mi volt a szerepük a tömegmegmozdulásoknak?

108 Hogyan teljesítettek a politikában a szociáldemokraták?

109 Ki volt az úr a Balkánon?

110 Miért átkozták ki Jugoszláviát?

111 Hogyan kerültek szovjet kézbe magyar vállalatok?

112 Hogyan változott a kommunista párt ideológiája?

113 Miért „akcióztak” folyton a kommunisták?

114 Az ifjúság megforgatta az egész világot?

115 Szekularizációt hajtott végre a második köztársaság?

116 Mi lett a földek régi és új tulajdonosaival?

117 A hároméves terv szovjet típusú tervgazdálkodást jelentett?

118 Igaz-e, hogy a parasztpártiak nem mások, mint csizmás kommunisták?

119 Kié volt a Rádió?

120 Aranykora volt a szakszervezeteknek?

121 Miért került sor az államosításra?

122 Miért küzdött Mindszenty József 1945 és 1949 között?

123 Ünnepelt az ország az 1949-es választások alkalmával?

124 Békés volt az átmenet a diktatúrába?

125 Mi a közös 1945-ben, 1956-ban, 1989–1990-ben?

Irodalom

Források

Minisztertanácsi jegyzőkönyvek

Feldolgozások

Tematikus bontás

A korszakról

A múltpolitika manapság polarizálta a nézeteket a magyar történelem 1944 és 1949 közötti időszakáról, mi több, végletesen felerősítette és hivatalossá minősítette azt a felfogást, amely a korszakot nem egyszerűen a diktatúra előzményeként, hanem mint diktatórikust magyarázza – függetlenítve magát azoktól a demokratikus eszményektől, törekvésektől és intézményektől, amelyek ebben az időszakban működtek, hatottak és erős ellenhatást fejtettek ki.

Ebben a felfogásban eleve a szovjetizálás, a sztálinizálás a meghatározó, a kizárólagosan uralkodó. Ennek megléte és egyformán erős nyomása a szovjet hadsereg magyar területre lépésével megjelent, és mindent átható tendenciával jelen volt a mindennapokban és a nagypolitika színterein: a háttérben és nyíltan egyaránt. Ilyen értelemben például összekeveredik a nyilas éra a demokratikus évekkel, ezen belül a zsidó származásúak 1944-es koncentrációs táborba hurcolásának és a német nemzetiség 1945 utáni kitelepítésének összemosása. Mindkettő igazságtalan, bűnös lépés volt, de az első esetben a halálba mentek az emberek, a másodikban pedig egy új élet felé. S ez nem teljesen érdektelen különbség.

Jelen kézikönyvet olyan történészek írták, akik nem értenek egyet a most hivatalos és az uralkodó politikai irányzat vallotta felfogással. A két Magyarország, a Szálasi-rezsim és az Ideiglenes Nemzetgyűlés országrészei ugyanis élesen szemben álltak egymással. Először is be kellett fejezni a háborút a szövetségesek oldalán, ellentétben a másik felfogással, amely totálisan mozgósítani akarta az országot, és a legvégső kitartást követelte meg emberektől Hitler eszelős harca mellett. A háború mérhetetlen pusztítást és traumát okozott az embereknek. A front megtapasztalását, a tömeges menekülést, a rombolást, a rablást, az élet értéktelenné válását. Ezt követték az életkezdés hallatlan nehézségei, a káosz, az éhezés, az élelemszerzés, Budapesten az otthonvesztés, az igen rossz közbiztonság, a megszállóknak való mindennapi kiszolgáltatottság, a gyászmunka, a gyermekek tömeges csavargása, betegségek; összességében a posztháborús állapot.

Az ok Horthy Miklós katasztrófával felérő átállási kísérlete (➝ 2), dilettáns módon való összeomlása volt. Ennek következtében került nehezebb helyzetbe az ország, mint az ugyancsak vesztes Bulgária és Románia, amelyek részt vettek a magyarországi hadműveletekben, sőt a román hadseregek Budapest ostromában is. A nemzetnek súlyos terheket kellett vállalnia. A posztháborús állapot így elhúzódott; jól mutatta ezt a világ legnagyobb inflációja, a pénz teljes elértéktelenedése. (Egy rádiókommentár az 1945-ös karácsonyt nehezebbnek ítélte meg, mint az egy évvel korábbit, a kilátástalan nélkülözés miatt.) A posztháborús időszak nehéz terhei és kitolódása évekre rendkívüli intézkedéseket követelt. A bajok elhárítása és a kármentés elfoglalta a teendők nagy részét. A demokráciát megelőzték a honmentő, embermentő, építő, jóvátételi, felelősségre vonási intézkedések. A kötet igyekszik emlékeztetni erre.

A nehézségek fennmaradásával, sőt sokasodásával az emberek könnyen téveszmék foglyaivá váltak. Nehezen szakítottak a két évtizedes eszményekkel, Nagy-Magyarország álmával, az antiszemita, németellenes, vagyis a rasszista kirekesztéssel, az osztály-előítéletek gyűlöletté erősödő indulatával. A politikai elit hol enyhítette, hol szította ezeket az előítéleteket.

Ilyen körülmények között indult útjára a korábbi korszak baloldala, és helyzete hasonló volt az 1918-as évihez. A háborús és háború utáni néhány év demokratikus erőfeszítéseinek egyedülálló a jelentősége, különösen annak fényében, hogy ilyen hagyománya Magyarországnak nem volt.

Mire valamennyire összeszedte magát az ország, szembefordult egymással a világ és Európa két fele, és Magyarország geopolitikai okból nem maradhatott ki a szembenállásból, rákényszerítették a sztálini szovjet diktatúra követését.

Természetesen vannak eltérések és akár jelentős különbségek is a szerzők álláspontja között. Szóhasználatuk, tudományos elnevezéssel terminológiájuk bizonyos mértékig eltérő. Van, aki elvetélt polgári demokráciának tekinti a kialakult hatalmi rendszert, van, aki kudarcot vallott demokratizálásnak. A sodródás iránya a Magyar Kommunista Párt és a Szovjetunió akaratának érvényesülése volt, de ennek ellenében ható tényezők is működtek akár a liberális, akár a polgári-keresztény demokrácia, akár a népi-nemzeti harmadik út, akár a demokratikus szocializmus megteremtése érdekében. A korábbi rendszer hívei is itt voltak Magyarországon. A fő törésvonal a polgári demokrácia és az ennél radikálisabb demokratizálás hívei között húzódott, majd mikor ez az ütközet lezajlott – nem utolsósorban a szovjet beavatkozás okán –, és 1947 nyarán a Független Kisgazdapárt összeomlott, a sztálini mintát követő diktatúra és a szétforgácsolt, önálló emancipációs-demokratikus törekvéseket megőrző tényezők között folyt a csata. 1947 május vége–június eleje a belpolitikai fordulat időpontja, vagyis Nagy Ferenc lemondatása, az FKgP centrumának felmorzsolása.

1947 júliusa során a Szovjetunió érvényesítette akaratát valamennyi kelet-európai országra a Marshall-terv elutasításával. Ezzel végképp elesett a térség a nyugati befolyás megőrzésének lehetőségétől, és betagozódott a szovjet övezetbe. 1947. szeptember végén a Tájékoztató Iroda megalakítása újabb lépés volt a kommunista pártok felsorakoztatása és mozgósítása érdekében az SZKP új politikai stratégiája mellett, egyben azt a célt szolgálta, hogy felgyorsítsák az ellenzék felszámolását. A másik cél az volt, hogy homogén szovjetizált politikai és végső soron ilyen gazdasági rendszerek jöjjenek létre.

Nálunk ennek ellenére létezett a polgári és a kereszténydemokrácia irányzata; ezek felszámolása hosszabb időt vett igénybe. Ebből a szempontból jelentősége van a szemünkben az ellenzéki pártoknak, az egyházaknak, valamint a Szociáldemokrata Párt és a Nemzeti Parasztpárt demokráciakísérleteinek is.

A kötet igyekszik a politika mellett a társadalom- és eszmetörténet tényeit is figyelembe venni. A totális rendszer kiépítését abszolutizáló felfogás nem veszi tekintetbe a Horthy-korszak hatását és ellenhatását, nevezetesen a földreform elmaradását, a polgári demokrácia kiépítését, a szekularizáció hiányát. Ellenségeit, tényleges és átálló híveit, a kultuszokat, az úri tekintélyt, a felsőbbrendűség mítoszát.

Az események kezdőpontja előbbre nyúlik a szorosan vett előzmények miatt, mint 1946. február 1., a köztársaság kikiáltása (➝ 27). Egyrészt Szálasi Ferenc hatalomra kerülése, másrészt az Ideiglenes Nemzetgyűlés (INGY) létrehozása okán. A nyilas-félkorszak párhuzamosan, egy idősíkban zajlott, és mintegy ellentettje a demokratikus szövetségbe kerülésnek. Az INGY de facto köztársaságnak tekintendő.

A folyamat nem zárult le 1948-ban sem, hanem az új parlament összeülésével, az 1949-es alkotmány elfogadásával vált a második köztársaság záró pontjává, bár a rendszer kialakulása nem fejeződött be, azonban már valamennyi lényeges jegye megmutatkozott.

Összességében az 1944–1949 közötti időszakban a világhatalmi tényezők előbb lehetővé tették, majd felszámolták Magyarországon a demokratizálódási tendenciákat. Két diktatúra között kibontakozott egy sokszínű, gazdag, sajátos demokratikus magyar kultúra, amely ilyen hosszú időszakra már csak az 1989 utáni években tudott meghonosodni. (FI)

Szálasi Ferenc puccsal vagy legálisan került hatalomra?

Szálasi a németek hathatós támogatásával, puccsal került hatalomra. Az előzetes egyeztetések a román kiugrás után indultak meg Edmund Veesenmayerrel, Németország teljhatalmú magyarországi megbízottjával és Winkelmann SS-tábornokkal, magyarországi SS- és rendőrfőnökkel. A németek fegyvert és egy villát bocsátottak a nyilasok rendelkezésére, ahol azok megkezdték a hatalomváltás előkészítését. Közben Veesenmayernek sikerült megnyernie részvételre a koalíciós kormány számára további szélsőjobboldali pártokat, összeállították a kormánylistát, és elhatározták egy Nemzeti Szövetség létrehozását a szélsőjobboldali csoportosulások egységének reprezentálására. Egyetértésre jutottak a hatalomváltás technikájáról is. A Törvényhozók Nemzeti Szövetsége, a kormánynál szélesebb politikai szerveződés legálisan meg is alakult, és a háborús részvétel folytatását követelte, valamint Lakatos Géza miniszterelnök lemondását. (Az elnökségi tagok között ott találjuk többek között Bárdossy Lászlót, Hóman Bálintot és Nyírő Józsefet is.)

Horthy Miklós átállási kísérlete nem érte váratlanul a nyilasokat és a németeket, így egyetlen nap leforgása alatt megakadályozták a terv megvalósítását, és elérték a fordulatot. Horthy Miklós 1944. október 16-án nemcsak lemondott, de nyilatkozatot adott egy nappal korábbi proklamációjának cáfolatáról. „A magyar nemzethez intézett október 15-i kiáltványomat ezennel semmisnek nyilvánítom, és megismétlem a magyar vezérkar főnökének a csapatokhoz intézett parancsát, mely a harc elszánt folytatását rendelte el. A súlyos hadi helyzet megköveteli, hogy a honvéd hadsereg dicsőséges hírnevéhez méltóan védje hazánkat.” Ebben kijelentette: „A magyar történelem súlyos és nehéz órájában ezennel kinyilatkoztatom azt az elhatározásomat, hogy a hadvezetés eredményes folytatása és a nemzet belső egysége és összefogása érdekében kormányzói tisztemről lemondok és kormányzói hatalommal kapcsolatos minden törvényes jogomról. Egyidejűleg Szálasi Ferencet a nemzeti összefogás kormányának megalakításával megbízom.” Ez egyet jelentett Szálasi kormányának törvényes hivatalba lépésével, legitimitásának biztosításával. Ráadásul a nyilvánosság elé ez került, az előkészületek, a letartóztatások és az öngyilkosságok pedig titokban maradtak. Budapest és az ország lakói ennek megfelelően leginkább passzívan viszonyultak a történtekhez. Ehhez járult még, hogy Horthy saját kérésre a németek védelme alá helyezte magát és családját, amit Veesenmayer habozás nélkül teljesített. A hatalomváltás lényegében békésen ment végbe. Az első nyilas plakátok aztán megmutatták Szálasiék igazi arcát: „Aki a fegyvert leteszi vagy erre parancsot ad, felkoncolandó!” Egyben Szálasi igyekezett gyorsan nyilatkozni a rádióban a kormányzói jogkör ideiglenes gyakorlásáról.

Az 1944. október 15-i kiugrási kísérlet kudarcának, Szálasi Ferenc és társai hatalomra kerülésének közjogi szempontból az 1945 utáni berendezkedés számára megkerülhetetlen következményei voltak. A hatalomváltás ugyanis nem hozta magával az alkotmányos helyzet gyökeres megváltozását. (➝ 115) Ez döntő hatással volt az államapparátusra és a hadsereg magatartására, és szerepet játszott abban, hogy Veress Lajos vezérezredes, hadseregparancsnok, a kormányzó által kijelölt utód eltűnt a szovjet hadsereghez átállt tisztek és a fegyverszüneti delegáció elől, ami késleltette a kormányalakítási tárgyalásokat. Hozzá kell tenni, hogy Horthy Miklós kormányzói lemondását utólag Lakatos Géza miniszterelnök is ellenjegyezte. Joggal mondta Bibó István: „… az a mód pedig, ahogy végül késve, október 15-én [Horthy] a tényleges kiugrási kísérletet előkészítette és megszervezte, majd ahogy a kiugrási kísérlet másnapján a Szálasi puccsára az áment ráadta, szánalmas és gyászos volt.”

A Horthy–Lakatos-féle kapitulációt követően Szálasiék igénybe vették az 1939-es választások után hivatalba került Országgyűlést is. 1944. október 27-én sikerült összehívni az 1937: XIX. tc. alapján a legfőbb közjogi méltóságokból álló Országtanácsot, amely megállapította a kormányzói poszt megüresedését, és ideiglenes nemzetvezetői elnevezéssel Szálasira bízta az államfői jogkör gyakorlását. November 2-án csonkán bár, de összeült a képviselőház, egy napra rá a felsőház, és az 1944. évi X. tc. megalkotásával elfogadta az Országtanács korábbi döntését, mi több, Szálasi még aznap letette az ünnepélyes nemzetvezetői esküt a Szent Korona előtt, a hercegprímás elnöklete alatt. A törvényi kellékek hiánytalanul rendelkezésre álltak, hogy asszisztáljanak Szálasi esztelen országlásának. (➝ 3)

A németek nem titkolták, hanem megadták a garanciát Szálasiéknak arra, ami egyébként is szándékukban állt, nevezetesen hogy felkészültek a magyarországi hadműveleti terület megtartására. Az ország hosszú fegyveres harcoknak nézett elébe. Magyarország katasztrófája bekövetkezett. (FI)

Milyen volt az élet a Szálasi által uralt országrészben?

1944. október 15-én, miután Horthy sikertelen kiugrási kísérlete kudarcba fulladt, a németek arra a politikai erőre támaszkodtak, amelytől addig mereven elzárkóztak: a nyilasokra. Voltak ugyan más, a németek iránt elkötelezett politikusok is, akik készséggel kiszolgálták a Harmadik Birodalmat, azonban a Nyilaskeresztes Párt volt az egyedüli, amelyik nemcsak politikusokkal rendelkezett, hanem szervezeti pártként csaknem százezret elérő tagsága volt. Horthy lemondott, majd kinevezte miniszterelnöknek Szálasi Ferencet, ezután német „segédlettel” elhagyta az országot. (➝ 2)

Szálasi hatalomra jutásával egy, a német birodalmi érdekeket feltétel nélkül kiszolgáló, több szélsőjobboldali pártból álló koalíciós kormány jutott hatalomra. A Szálasi-rendszer nyílt, terrorista diktatúrát valósított meg az egyre csökkenő országterületen. Tette ezt egy olyan helyzetben, amikor már látható volt a német vereség, és a további hadviselés – mint azt a kormányzó is felismerte – már semmiképpen sem lehetett magyar nemzeti érdek. Néhány hét alatt kiépült a hungarista pártállam politikai rendszere, amelyben a nyilas párt vezetőinek döntései szinte minden áttétel nélkül kötelezők voltak minden állampolgárra. A parlament két házának erősen megfogyatkozó képviselőiből megalakult a Törvényhozók Szövetsége, Szálasi, magát nemzetvezetőnek kinevezve, egyedül döntött minden lényeges kérdésben. A nyilas fertőzöttség döntőnek bizonyult a tábornokok és főtisztek körében, akik felesküdtek Szálasira, és akik a háborús hadműveletekben a németek minden igényét kielégítették. A nyilas párttagsághoz, amely ekkorra már döntően csak kétes elemektől állt, nagy számban csatlakoztak bűnöző elemek és agresszív, magukat alulértékeltnek tartott emberek.

Sajátos volt a karácsonyra körülzárt Budapest helyzete. Nemcsak azért, mert ettől kezdve az ország majdnem két hónapra három részre szakadt, hanem azért is, mert itt valóságos harc folyt szinte minden házért. A városban maradt 200 ezer zsidó állampolgár közül tíz-húsz százalék rendelkezett valamiféle védelmet jelentő külföldi (svéd, svájci, vatikáni, portugál vagy spanyol) dokumentummal. Őket az ún. védett házakban helyezték el a Duna-parthoz közeli Pozsonyi út házaiban, elképesztően zsúfolt körülmények között. Jóval rosszabb körülmények között éltek, pontosabban csak vegetáltak a VII. kerületben felállított gettóba összeköltöztetett személyek, legalább 60 ezer ember. A gettó területét elhagyni nem lehetett, élelmezésük minimális volt, vízellátásuk akadozott, később már csak a feltárt régi kutakból jutottak vízhez. A pártszolgálatos különítményesek gyakran tartottak itt razziát – ez alól nem voltak kivételek a védett házak lakói sem –, és az elhurcoltak közül alig tértek vissza. A munkaszolgálatra hurcolt zsidó származású magyarok (➝ 34, ➝ 99) jelentős részét németországi munkára „adták kölcsön”, nagy részük már csak gyalogmenetben indulhatott Bécs felé, csakúgy, mint azok, akiket a szerbiai Bor bányáiból indítottak el erőltetett menetben. Az úton legyengülteket kivégezték – e menetben lelte halálát sokak között Radnóti Miklós és Szerb Antal is.

A lakosság olyan új intézményekkel és fogalmakkal ismerkedett meg, mint a totális háború, fegyveres pártszolgálat, Nemzeti Számonkérő Különítmény, hungarista légió, csodafegyverek és így tovább. A nyilas propaganda különböző, minden realitást nélkülöző vágyálmokkal próbálta tartani a lelket a lakosságban: a háború közelgő fordulata, a szövetségeseken belüli ellentétek kihasználása, az oroszok végzetes meggyengülése, ellenoffenzíva a német csodafegyverek bevetésével, és számtalan hasonló, egyre képtelenebb kombináció. Eközben a lakosságnak csak annyi választása volt, hogy kitől féljen jobban a harcolók közül, a visszavonuló német–magyar csapatoktól, vagy a még túloldali oroszoktól.

A németek nemcsak igénybe vettek minden olyan eszközt, amelyre a háború folytatásához szükség volt, hanem menekülésükkor elvittek minden komolyabb, el nem rejtett értéket, mondván, jobb, ha nem kerül az oroszok kezére. A lakosság szenvedését tovább fokozta, hogy egyre kisebb területen kellett befogadni és ellátni nemcsak a katonai és más fegyveres erőket, hanem a kényszerkitelepített hivatalnokokat és civil személyeket is. Az áttelepítés az ipari üzemek és felszerelések esetében csak részben sikerült, azonban a bankok vagyonának nagyobb részét elhurcolták. Az aranyban, ékszerekben és valutában tartott értékek java részét éppen azok prédálták a legjobban, akiknek az őrzése lett volna a feladatuk.

Szálasi és társai 1945. március végén elhagyták az országot, ám osztrák és délnémet területen még május elején is tovább folytatták tragikomikus kormányzásukat. Eközben az egymilliót is meghaladó katonaság és civil népesség szétszóródva már a mindennapi megélhetéssel küszködött. Az áttelepített magyarok német részről történő lenézésére – a legelvakultabbakat kivéve – csak gyűlölettel válaszolhattak, és alig várták, hogy az angolszászok fogságába essenek. Ez történt Szálasival is, és az amerikaiak 1945 őszén vezetőtársaival együtt kiadták Magyarországnak, ahol hamarosan népbíróság (➝ 105) elé állították, elítélték, és kivégezték. (HL)

Felszabadulás vagy megszállás volt 1945?

A kérdés megválaszolásához egy kicsit visszább kell menni az időben. 1941 nyarán a Szovjetunió elleni háborúba való belépés Németország oldalán saját szuverén nemzeti döntés volt. A brit hadüzenet Magyarországnak ugyanerre volt válasz, az USA-val való hadba lépést már Magyarország kezdeményezte. 1941 végétől a szövetséges hatalmak három legerősebbikével állt hadban az ország, mint a tengelyhatalmak nem túl jelentős tagja. Amikor tehát a román átállás után, 1944 őszén a Vörös Hadsereg megkezdte a katonai hadműveleteket az akkori Magyarország területén, egy ellenséges ország területére lépett; egy olyan ország területére, amely nemcsak hogy ukrajnai megszálló erőként okozott jelentős károkat neki, hanem amelyik makacsul kitartott a németekkel kötött szövetség mellett. Még fél évig folyt a háború magyar területen, ami további jelentős veszteségeket okozott mind emberben, mind hadfelszerelésben. Ráadásul nem volt az ország területén olyan szintű németellenes ellenállás, szabotázs, partizánmozgalom vagy ellenállási kísérlet, amelyet szovjet részről komolyan vehettek volna, és amely meggyorsította volna a háború befejezését. Ez megvilágítja a szovjet katonák magatartását, akár kaptak eligazítást arra nézve, hogy lehet-e egy egész nép bűnös, akár nem.

Egy ellenséges ország elleni katonai hadművelet egységes egészet alkot. Az ország története szempontjából az 1944. március 19-én a „szövetséges németek” általi megszállás alól történő felszabadulás nem mehetett végbe az ellenséges Vörös Hadsereg általi megszállás nélkül. Az adott konkrét történeti helyzetben ez nem történhetett másként. Ebben a „fej vagy írás” helyzetben a náci-nyilas uralom alóli megszabadulást, a felszabadulást a szovjet megszállás jelentette; egyazon történeti eseménysor két oldalaként. Ez volt a „költsége” a háború végének, a vágyott béke elérésének. Ha a fentebb említett jelenség pozitív oldalát akarjuk kiemelni, akkor történetileg indokolt – és a megfogalmazásban is rövid – a „felszabadulás” kifejezés használata. Amennyiben a jelenség negatív oldalait domborítjuk ki, a szovjet jelenlét árnyoldalairól szólunk, akkor a „megszállás” ugyancsak rövid és történetileg korrekt meghatározás.

A „felszabadulás” szó használata más vonatkozásban, társadalomtörténeti értelemben is megtörtént. A háborús részvétel, a háborúvesztés önmagában a pusztítás mértéke miatt halmozottan is igaz: egy történelmi uralkodó osztály vesztette el jogát és lehetőségét, hogy az ország sorsát a jövőben meghatározza. Megszűnt a két háború között még mindig – elsősorban a vidékies régiókban – jellemző szinte utófeudális, merev társadalmi struktúra, ahol egész világ választotta el a nagyságos urat a kendektől, és azokat a legalul lévő cselédektől, napszámosoktól. A pártok által különböző módon értelmezett demokrácia a parasztság alsóbb rétegeinek és a városi szegénységnek is az emancipálódás lehetőségét, és legalább a formális jogi egyenlőség megvalósulásának ígéretét hordozta. Megteremtődött annak lehetősége, hogy a nép beemelődjön a nemzetbe.

A fentiekben megfogalmazottak természetesen az ország, a nemzet történelmére nézve felelnek meg a történeti valóságnak. A történeti valóság azonban az egyéni élettörténetek szintjén is létezik, és hat mind a mai napig. Aki kijöhetett az óvóhelyről a napvilágra, aki életét a szovjet csapatok megjelenésének köszönhette, az felszabadulásként élte meg a történteket. A megszállás során megerőszakolt nők és családtagjaik, a civilként málenkij robotra elhurcoltak (➝ 15), akik hadifogolyként csak 2-3 év múlva térhettek haza, amennyiben életben maradtak, akiktől számukra fontos értéket raboltak el – ők akkor sem tartották felszabadulásnak a történteket, amikor „kötelező” volt azt mondani. (HL)

Milyen egy ideiglenes törvényhozás?

1944. november végén, 1945. december elején a szovjet vezetők, Horthy Miklós fegyverszüneti delegációja, átállt tábornokok, magyar kommunisták tárgyalásain formálódott ki a Szálasi-kormánnyal és államrezonnal szembeni ellenhatalom képe. Tekintettel arra, hogy Szálasiékat a magyar parlament is támogatta, úgy döntöttek, hogy egy ellenkormány sem maradhat hasonló legitimáció nélkül. A francia modell szolgált ebben példaként, ahol De Gaulle ideiglenes kormányát egy Tanácskozó Testület, delegáltakkal rendelkező parlament támogatta. A háborútól felszabadult területeken tehát választásokat kell tartani, és az így létrejövő, még csonka Ideiglenes Nemzetgyűlés választhat kormányt, amely fegyverszünetet köt a Szovjetunióval, és ezen keresztül az antifasiszta nemzetközi szövetséggel. Választójogi szabályozás kialakítására természetesen nem volt lehetőség, a lényegében 2-3 héten belüli villámgyors megalakításra csak úgy volt lehetőség, ha a népgyűléseken közfelkiáltással választanak képviselőket. Az előkészítést a háborútól mentes területeken működés jeleit mutató demokratikus politikai pártokra, illetve annak szövetségére lehetett bízni. Ez a Magyar Függetlenségi Népfront öt pártja volt, így az előkészítő bizottság is az ő körükből rekrutálódott.

Mivel a Ház csak néhány napot ülésezett, a gyakorlati jogalkotó tevékenységet – mintegy „kis nemzetgyűlésként” – az Ideiglenes Nemzetgyűlés Politikai Bizottsága végezte. Huszonkét tagját a nemzetgyűlési arányoknak megfelelően delegálták a szervezetek: a Független Kisgazdapárt (FKgP) 5, az MKP és a Szociáldemokrata Párt (SZDP) 4–4, a Nemzeti Parasztpárt (NPP) 3, a Polgári Demokrata Párt (PDP) 2, a függetlenek 5 tagot. Hozzájuk csatlakozott huszonharmadikként az Ideiglenes Nemzetgyűlés Elnökségének képviselője. A létszámánál fogva könnyebben és gyorsabban összehívható, kizárólag nemzetgyűlési képviselőkből álló Politikai Bizottság ellenőrizte a kormányt, a front nyugatra húzódásával intézkedett a nemzetgyűlés kiegészítéséről, és – 1945 májusa és szeptembere között – döntött az öt parlamenti bizottság (gazdasági, véderő, birtokpolitikai, alkotmányjogi, mentelmi) felállításáról a két nagy ülésszak között.

Az Ideiglenes Nemzetgyűlés Politikai Bizottsága 1945. május 11-én döntött arról, hogy az Magyar Nemzeti Függetlenségi Frontnak (MNFF) négy párt a tagja (FKgP, MKP, SZDP, NPP), és abba nem kívánnak felvenni újabb szervezeteket. Ezzel a – kétségtelenül súlytalan – Polgári Demokrata Pártot de jure kizárták a koalícióból, gyakorlatilag azonban a párt elnöke, Teleki Géza gróf vallás- és közoktatásügyi miniszterként tevékenykedett a Miklós-kormányban, annak szinte (két nap kivételével) teljes megbízatása alatt. Kiestek azonban a PDP megbízottjai a nemzeti bizottságokból, népbíróságokból, igazolóbizottságokból. A pártalakításhoz a Szövetséges Ellenőrző Bizottság (SZEB) (➝ 85) jóváhagyására volt szükség, amit az nagyon nehezen adott meg, mivel a szovjet megszálló hatalom nem volt érdekelt a túl sok pártban és a túlságosan plurális demokratizálódásban. (FI)

Bábkormányt vezetett dálnoki Miklós Béla?

Az első világháború befejezésével ellentétben, a második világháború végén egy sor országban a szövetséges hatalmak ideiglenes kormányokat hoztak létre (Németországot hosszú évekig megfosztották az önálló kormányzás lehetőségétől). Ezeknek a kormányoknak a feladata a szövetségesek katonai támogatása, a nácitlanítás, a békére való átmenet megteremtése, a demokratikus választások előkészítése volt. Magyarország esetében, Horthy Miklós átállási kísérletének kudarca után, emigrációs kormány híján nem maradt más lehetőség, mint hogy a szovjetek oldalára átállt tábornokokból és a demokratikus ellenzék pártjaiból, valamint a kommunistákból Moszkvában összeállítsanak egy kormányt a szovjet kívánalmaknak megfelelően. Francia mintára nagyobb legitimációt azzal biztosítottak a kormánynak, hogy azt egy parlament, egy ún. Ideiglenes Nemzetgyűlés (➝ 5) választotta meg. A kormány összetételében tükrözte a szövetségesek akkor még közös igényét a többpárti demokratikus berendezkedés megteremtésére, valamint a folytonosságra. Moszkvában hat miniszter személyében állapodtak meg. A kormányfő Horthy átállt hadseregparancsnoka, dálnoki Miklós Béla, a honvédelmi miniszter Vörös János vezérezredes, korábbi vezérkari főnök lett, és a közellátásügyi tárcát is egy tábornok, Faragho Gábor vezérezredes kapta. A megállapodás része volt Teleki Géza, Nagy Imre és Gábor József megbízatása. A többi tárcán – már idehaza – egy december 2-án alakult politikai szövetség, a Magyar Nemzeti Függetlenségi Front négy pártja, a Független Kisgazdapárt, a Magyar Kommunista Párt, a Szociáldemokrata Párt és a Nemzeti Parasztpárt képviselői osztoztak.

Az Ideiglenes Nemzeti Kormány hivatalosan 1944. december 21-én alakult meg Debrecenben, és a többi ideiglenes kormányhoz hasonló programot fogalmazott meg. Végrehajtotta Horthy szándékát is, amikor aláírta a szövetséges hatalmakkal, jelesül a Vörös Hadsereggel a fegyverszünetet. (➝ 7) Ezt követően a háború befejezéséig elsődleges feladata a fegyverszünet végrehajtása volt, ami rendkívül erősen behatárolta mozgásterét. De korlátozta az is, hogy újra kellett szerveznie mind a központi, mind a helyi államhatalmi szervezetet. Emellett a háborús katasztrófa közepette szerveznie kellett a létfenntartáshoz nélkülözhetetlen feltételek, az ellátás, az újjáépítés, az infrastruktúra alapszolgáltatásainak működését. A pusztulás közepette be kellett indítania az életet, az oktatást, az egészségügyet, a közlekedést, a hírközlést, biztosítani igyekezett a rendet és a közbiztonságot, miközben segítenie kellett az üldözötteken, és felelősségre kellett vonnia a korábbi üldözőket, a fasisztákat és nyilasokat. Mindezt a még regnáló Szálasi-kormányzat ellenében kellett megtennie, úgy, hogy egy darabig háborús körülmények dúltak az országban a front mögött, szovjet katonák garázdálkodtak, fosztogattak, adóbevételekre szinte alig számíthatott, tartalékai nem voltak, és a megszálló erők, majd a Szövetséges Ellenőrző Bizottság fenntartásáról is gondoskodnia kellett. (➝ 85) A megmaradt erőforrásokból ráadásul segítenie kellett a harcoló Vörös Hadsereget, így került sor a történelmi jóvátételként messzemenően indokolt, régen követelt földosztás (➝ 8) gyors lebonyolítására. Igyekezett fegyveres erőt szervezni a Németország elleni háborúban való részvétel érdekében.

Az Ideiglenes Nemzeti Kormány helyzete nemzetközi léptékkel mérve is nagyon súlyos volt, a környező országokat tekintve a legnehezebb. Működése révén Magyarország lassan, apró lépésekkel haladt a szuverenitás visszaszerzése felé. Új magyar állam és közigazgatás épült az országban, megszerveződött a rendfenntartás és a jogszolgáltatás, a szovjetek által ugyan cenzúrázott, de mégis magyar nyilvánosság épült ki. 1945. június 15-én aláírták a rendkívül kemény jóvátételi szerződést, de ennek következtében a magyar ipar jelentős része (➝ 19) visszakerült nemzeti kézbe. Közben folyt az újjáépítés (➝ 98), májustól erre külön minisztériumot szerveztek Nagy Ferenc kisgazdapárti politikus vezetésével.

A kormány még ilyen körülmények között sem az MKP szája íze szerint működött. Ezért július végén megváltozott az összetétele: három jobboldali miniszter kivált a kormányból. 1945 nyara végén azonban napirendre került az ideiglenesség megszüntetése, a nemzetgyűlési választások (➝ 25) megtartása. Ettől az időponttól kezdve az Ideiglenes Nemzeti Kormány és a kormánykoalíció egyik legfontosabb feladata a parlamentáris demokrácia irányába való átmenet alapfeltételét jelentő demokratikus választójogi törvény megalkotása és elfogadtatása volt az ideiglenes törvényhozással. Ezt a feladatát teljesítette. 1945. szeptember elején a nemzetgyűlés elé terjesztette Magyarország addigi történelmének legdemokratikusabb választójogi törvénytervezetét. Hibákkal, de teljesített egy hivatást: lépéseket tett Magyarország szuverenitásának visszaszerzése érdekében, megkezdte a béke építését, antifasiszta intézkedésekkel igyekezett a szellemi kútmérgezést orvosolni, és lerakta egy demokratikus politikai berendezkedés alapjait. (FI)

Mit tartalmazott a fegyverszüneti egyezmény?

Az 1944. december 22-én megalakult Ideiglenes Nemzeti Kormány egyik fő törekvése a sikertelen kiugrási kísérlet miatt októberben félbeszakadt fegyverszüneti tárgyalások folytatása és a fegyverszüneti egyezmény megkötése volt, ezért már a megalakulását követő napon a szovjet kormányhoz fordult a fegyverszüneti egyezmény megkötéséért. A szovjet kormány a kérést pozitívan fogadta, és azonnal továbbította szövetségeseihez azt. A nyugati szövetségesek december 26-án hozzájárultak ahhoz, hogy Moszkvában azonnal megkezdjék, illetve folytassák a Magyarországnak szóló fegyverszüneti feltételek kidolgozását. Miután G. M. Puskin követ december 27-én közölte a magyar kormánnyal, hogy a szovjet kormány kész fogadni a magyar fegyverszüneti delegációt, az Ideiglenes Nemzeti Kormány (➝ 5) másnapi ülésén kijelölte annak tagjait.

Gyöngyösi János külügyminiszter, Vörös János hadügyminiszter és Balogh István miniszterelnökségi államtitkár alkotta azt a fegyverszüneti delegációt, amely 1944. december 28-án indult el Debrecenből, és 1945. január első napjaiban érkezett a szovjet fővárosba.

Időközben Moszkvában már 1944. december 27-én megkezdődtek a szövetségesek közötti tárgyalások a fegyverszüneti feltételekről. Ez azonban nem jelentette automatikusan a magyar kormány elismerését. Az Amerikai Egyesült Államok Külügyminisztériuma csak december 29-én, Nagy-Britannia Külügyminisztériuma pedig 1945. január 2-án erősítette meg, hogy az Ideiglenes Nemzeti Kormánnyal is hajlandók fegyverszünetet kötni. Gyöngyösi Jánost V. M. Molotov külügyi népbiztos január 4-én este fogadta bemutatkozó látogatáson, majd január 10-én Gyöngyösi V. G. Dekanozov külügyi népbiztoshelyettessel is találkozott, de a fegyverszünet feltételeiben a szövetséges nagyhatalmak addigra még nem egyeztek meg.

Molotov már 1944. december 27-én átnyújtotta a szövetségeseknek a magyar fegyverszüneti megállapodás orosz tervezetét. Ezzel kapcsolatban alapvetően két kérdésben alakult ki komolyabb vita a Szovjetunió, illetve az USA és Nagy-Britannia képviselői között. Az egyik a Magyarország által fizetendő jóvátétel mértéke (➝ 19), a másik a magyarországi Szövetséges Ellenőrző Bizottság (SZEB) (➝ 85) hatásköre és működésének szabályozása volt. A szövetséges nagyhatalmak 1945. január 15-én lényegében megállapodásra jutottak a magyar fegyverszüneti feltételekről, a véglegesítés előtt azonban meg kellett hallgatniuk Csehszlovákia és Jugoszlávia képviselőit is.

A magyar fegyverszüneti delegációnak 1945. január 18-án nyújtotta át Molotov – a nyugati szövetségesek képviselőinek jelenlétében – a fegyverszüneti feltételeket. A küldöttség egynapos határidőt kapott a feltételek tanulmányozására és észrevételei megtételére.

A 20 pontból és Függelékből álló fegyverszüneti feltételek között az első helyen szerepeltek azok a kötelezettségek, amelyekkel a magyar kormánynak támogatnia kellett a szövetségesek további háborús erőfeszítéseit. Vállalnia kellett az ország területén állomásozó német fegyveres erők lefegyverzését és hadifogolyként történő átadását a szovjet főparancsnokságnak, a német hadianyagok és hadifelszerelések kiszolgáltatását, a német állampolgárok internálását (➝ 57), valamint legalább nyolc nehézfegyverzettel ellátott gyalogoshadosztály felállítását és a szovjet főparancsnokság rendelkezésére bocsátását a németek elleni harcra. (Ezeket az egységeket a németországi hadműveletek befejeztével le kellett szerelnie.) Magyarországnak vissza kellett vonnia csapatait és hivatalnokait az ország 1937. december 31-én fennállt határai mögé, azaz a Csehszlovákiától, Jugoszláviától és Romániától visszacsatolt területekről. Az Ideiglenes Nemzeti Kormánynak köteleznie kellett magát arra, hogy ha a hadi helyzet megkívánja, az ország területén szabad mozgási lehetőséget biztosít a szovjet és más szövetséges csapatok számára, és a csapatszállításokat minden rendelkezésre álló közlekedési eszközzel és saját költségére elősegíti.

A fegyverszüneti feltételek 4. és 5. pontja értelmében a magyar kormánynak haladéktalanul szabadon kellett bocsátania az összes hadifoglyot és internáltat, illetve azokat a személyeket, akik az Egyesült Nemzetek javára kifejtett tevékenységük vagy kirekesztő faji törvények, illetve vallásuk miatt voltak őrizetben. Arra is kötelezettséget kellett vállalnia, hogy ezeket a személyeket ellátja megfelelő élelemmel, ruházattal és orvosi segítséggel. A magyar kormányt kötelezték továbbá, hogy visszaszolgáltassa a Szovjetuniónak, Csehszlovákiának és Jugoszláviának, illetve az Egyesült Nemzeteknek azokat az értékeket és javakat, történelmi emlékeket, amelyek a háború folyamán hadműveleti ellenőrzése alá kerültek, a szövetségesek közös érdekét szolgálandó. Az egyezmény 11. pontja rendelkezett a szövetséges államok misszióinak ellátásával, illetve a szovjet főparancsnokság funkciói betöltéséhez szükséges pénzeszközök rendelkezésre bocsátásával kapcsolatos magyar kötelezettségről, míg a 12. pont Magyarország jóvátételi kötelezettségét tartalmazta, amelyet 300 millió amerikai dollár összegben a Szovjetuniónak, Jugoszláviának és Csehszlovákiának kellett megfizetnie. (➝ 19)

A fegyverszüneti megállapodás kötelezte Magyarországot a háborús bűnösök felkutatására és letartóztatására, a Hitler-barát vagy fasiszta szervezetek feloszlatására. Az egyezmény rendelkezett a Szövetséges Ellenőrző Bizottság felállításáról, és a fegyverszüneti feltételek teljesítésének ellenőrzése mellett a SZEB hatáskörébe utalta a rádióállomások, posta, távíró- és távbeszélő-állomások működtetésének jóváhagyását, az irodalmi termékek kiadásának, terjesztésének engedélyezését.

Gyöngyösi János az 1945. január 19-i tárgyaláson szövegértelmezési megjegyzéseken és a hadifoglyok kérdésének felvetésén kívül egyetlen érdemi megjegyzést fűzött a tervezethez: kérte a jóvátétel megfizetésének 1946. január 1-jével kezdődő indulását és 10 év alatt történő teljesítését. Ezt a kérelmet visszautasították, és ezzel lényegében be is fejeződtek a fegyverszüneti tárgyalások. A fegyverszüneti megállapodást 1945. január 20-án a szövetséges hatalmak megbízásából K. J. Vorosilov marsall, a magyar kormány megbízásából Gyöngyösi János, Vörös János, valamint Balogh István írták alá, és még azon a napon hatályba is lépett. (BM)

Azé lett a föld, aki megművelte?

A földreform mielőbbi végrehajtását elsőként az MKP 1944. november 30-ai programjavaslata fogalmazta meg alapvető feladatként. Az NPP, az MKP egyetértésével, 1945. január 14-én közzétette részletes földreformtervezetét. Az FKgP és az SZDP elvileg egyetértett a földreform végrehajtásával, bár nézeteik eltértek a megjelent tervezettől annak mértékét, lebonyolítási módját és idejét illetően. Az azonban egyértelmű volt, hogy adott helyzetben a földreform végrehajtása alapvető politikai és társadalmi kérdés, és megvalósítása nem halogatható. Az Ideiglenes Nemzeti Kormánytól (➝ 6) 1945 elején parasztküldöttségek sora kérte, sőt követelte a földreform végrehajtását, miközben a szovjet hadsereg támogatásával és ösztönzésére – a megszálló németek és a nyilasok elleni harc segítése érdekében – számos alföldi településen megkezdődött a földek kimérése. Ezzel párhuzamosan – zömmel az NPP és az MKP képviselőiből – csaknem valamennyi településen népi szervezetként 5–30 taggal létrejöttek a földigénylő bizottságok. 1945. március 18-án megjelent a nagybirtokrendszer megszüntetéséről és a földműves nép földhöz juttatásáról szóló miniszterelnöki rendelet (600/1945.). A jogszabály alapján elkobozták a hazaárulók, a nyilasok, a fasiszta vezetők, a háborús és népellenes bűnösök, a Volksbund-tagok birtokait (➝ 57), és megváltás kilátásba helyezésével a földosztásba bevontak egyéb birtokokat is. A földosztás alól mentesültek a paraszti birtokok 200 kat. h.-ig, az 1000 kat. h.-nál nem nagyobb egyéb birtokok 100 kat. h.-ig, és a nemzeti ellenállásban, a németellenes szabadságharcban részt vevők birtokai 300 kat. h.-ig. Az utólag megállapított megváltási összeget – aranykoronánként 2 Ft – nem fizették ki.

A földreform során elkoboztak 43 245 birtokot 539 171 kat. h. területtel, megváltottak, megváltás kilátásba helyezésével igénybe vettek 8479 birtokot 4 835 348 kat. h. nagyságban, valamint 23 781 egyéb módon elvont birtokot 225 126 kat. h.-dal, együttesen 75 505 birtokot 5 599 645 kat. h. nagyságban. Ez az ország területének 34,6%-át tette ki. A földosztás lebonyolítására létrehozták az országos és a megyei földbirtokrendező tanácsokat, amelyek a földigénylő bizottságokkal együttműködve irányították a földosztás lebonyolítását. A földigénylő bizottságok 730 425 igénylőt írtak össze, akik közül 663 360 személy jogosultságát ismerték el, és 642 342-en kaptak átlagosan közel 5,1 kat. h. földet, összesen 3 258 738 kat. h.-at, az elvont földterület 58,2%-át. Emellett 352 210-en házhelyet igényeltek, közülük mintegy 150 ezren földhöz is jutottak.

A földosztás 1945. március 25-én Pusztaszeren kezdődött, és késő nyárra az ország egész területén befejeződött. Nem jutottak földhöz a hadifoglyok, a deportálásból, a Nyugatról később visszatértek, és sokan azokon a területeken, ahol kevésnek bizonyult a kiosztható föld. A földigénylők közül nem kapott földet a mezőgazdasági munkások mintegy fele, a cselédek, törpebirtokosok közel fele, a kisbirtokosok háromnegyede. Számukra a telepítési program keretében kívántak földet juttatni. A földigénylő bizottság működése 1947. február 1-jén lezárult. A szét nem osztott 2 340 907 kat. h.-ból 1 360 592 kat. h. állami tulajdonú erdő a Magyar Állami Erdőgazdasági Üzemekhez (MÁLLERD) került, 422 496 kat. h. községi legelő maradt – együttesen 1 783 088 kat. h. –, a többit a házhelyek igényléséhez használták fel, továbbá állami minta-, tan-, kísérleti, tó- és nádgazdaságokat létesítettek, illetve tartalékolták a telepítésekhez. 1944 végén–1945 elején a még folyó harcok, valamint ekkor és még évekig az igaerő, a vetőmag hiánya és az alacsony gépesítettség miatt jelentős földterületek maradtak bevetetlenül. Nagyságrendileg 1938-ban 181 082 kat. h., 1945-ben 1 346 879 kat. h., 1946-ban 588 786 kat. h., 1948-ban 155 215 kat. h. A földbirtokokkal együtt kisajátítottak mintegy 400 ezer mezőgazdasági nagy- és kisgépet és egyéb mezőgazdasági eszközt, több mint 1500 kastélyt, félezret meghaladó számú mezőgazdasági ipari üzemet (szeszgyár, malom stb.), és 175 kisüzemet (bognár- és kovácsműhely, szikvíztelep és mások).

A földhöz jutott parasztság érdekeinek védelmére – az MKP, az SZDP és az NPP támogatásával – 1945. május elején a Földmunkások Szakszervezete átalakult Földmunkások és Kisbirtokosok Országos Szövetségévé (FÉKOSZ), majd 1946 márciusában létrejött az Újonnan Földhözjuttatottak Országos Szövetsége (UFOSZ). 1948. december 18-án a két szervezetet egyesítették Dolgozó Parasztok és Földmunkások Országos Szövetsége (DÉFOSZ) néven. (➝ 96 földreform során földhöz jutottak közel 90%-a egykori cseléd, mezőgazdasági munkás és törpebirtokos volt. A földosztás során megszűnt a birtokmegoszlás korábbi súlyos aránytalansága, és erőteljesen csökkent a 20–300 kat. h. területű birtokok száma, megszűntek az ennél nagyobb magángazdaságok, azonban az 5 kat. h.-nál kisebb birtokok számának gyarapodása az árutermelés csökkenéséhez vezetett. Hasonlóképpen – a szigorú beszolgáltatási rendeletek ellenére – a háború előtti évekhez képest csökkentette az árualapot a földhöz jutott parasztság saját fogyasztásának növekedése.

Erőteljesen átalakult a mezőgazdasági népesség, a falvak társadalmi tagozódása. A földnélküliek aránya az 1941. évi 46%-ról 17%-ra csökkent, a kistermelőké 47%-ról 80%-ra nőtt, a gazdagparasztok, a közép- és nagybirtokosok száma pedig 7%-ról 2,8%-ra csökkent. Vagyis jelentősen növekedett a tulajdonos földművelő parasztság létszáma és aránya. (BJ)

Miért tartott több mint fél évig a front átvonulása Magyarországon?

1944 őszére a Harmadik Birodalom sorsa megpecsételődött, a szövetségesek minden irányból támadásban voltak, csak néhány jelentéktelen bábkormány (a horvát, a szlovák, Szálasiék és a Mussolini vezette Salói Köztársaság) tartott ki mellette. Románia sikeres átállása tovább nehezítette helyzetüket, és ezzel Magyarország is közvetlen frontországgá vált. A keleti részen továbbra is elsőrendű volt a német–szovjet front jelentősége, ám Európa délkeleti részén, közvetlen szomszédok lévén, megnőtt Magyarország jelentősége, hiszen Bécs és az osztrák részek védelme érdekében a német hadvezetés igyekezett elnyújtani a magyarországi harcokat.

A román átállással a II. Ukrán Front (Malinovszkij hadseregtábornok vezetésével) már 1944. augusztus végén behatolt Dél-Erdélybe az akkori magyar határok mögé, majd szeptember végén a mai Békés megyében elérte a trianoni határokat is. Az alföldi részen, kihasználva a román átállás keltette rés zavarait és az Alföld előnyös terepviszonyait, viszonylag gyorsan haladt előre. Az ország északkeleti részén, részint a Romániából visszavont csapatok, részint a Kárpátok, mint a németeket segítő természetes és mesterséges akadály, már nem biztosítottak hasonló kedvező eredményt. A IV. Ukrán Frontnak (Petrov vezérezredes vezetésével) csak két hónap alatt sikerült magukat a hágókon átküzdve magyar területre jutni. Ez a hadsereg részt vett az ország északkeleti részén folyó hadműveletekben, majd északra fordulva Szlovákiában harcoltak tovább.

Horthy kormányzó október 15-i sikertelen kiugrási kísérlete után szertefoszlott az a remény, hogy hazánk számára a háború hamarosan véget ér. Ekkorra már megtörtént a nyilas hatalomátvétel, és az ország minden erőforrásának alárendelése a német érdekeknek. (➝ 3) Ráadásul azt is el kellett szenvednünk, hogy szovjet alárendeltségben ugyan, de román csapatok, majd később bolgár és délszláv egységek is részt vettek a harcokban.

Októberben a hortobágyi (debreceni) páncéloscsata ugyan szovjet győzelemmel végződött, ám a német és magyar csapatok átmenetileg meg tudták hiúsítani a szovjetek hadászati terveit. November elején a harcokba dél felől bekapcsolódó III. Ukrán Front (Tolbuhin marsall) a Duna déli szakaszán olyan hídfőállásokat alakított ki, majd erősített meg, melyekre támaszkodva, ha nem is túl gyors tempóban, de elfoglalták a Dunántúl keleti részét. A makacs védekezés és a szovjet utánpótlási vonalak meghosszabbodása miatt újabb hat hét elteltével jutottak olyan helyzetbe, hogy karácsonyra bekerítették a fővárost.

A „Budapest-erőd” fő feladata az volt, hogy a lehető legtovább feltartóztassa a szovjet előrenyomulást. A magyar fővárosban a világháború egyik leghosszabb és legvéresebb városostroma zajlott, az itteni harcok hevességével és hosszával talán csak Sztálingrád és Varsó ostroma mérhető.

Budapest 1945. februári eleste után még német–magyar kézen maradt a Balaton vonalától délre a Nagykanizsáig, északra a Komáromig húzódó terület. Hitler ekkor végre komoly erősítésre szánta el magát, elsősorban a zalai olajmezők védelme érdekében. Az országba érkezett SS-elitalakulat, a 6. páncélos hadsereg ért ugyan el átmeneti sikereket, de nem sikerült sem Budapest felmentése, sem a kijutás a Dunához. Március közepén indult a Bécs elfoglalását célzó szovjet ellenoffenzíva, és április elejére véget értek a magyarországi hadműveletek, bár néhány elzárt, körülkerített helyen még április közepéig eltartott a már teljesen reménytelen küzdelem.

Több ok is közrejátszott abban, hogy több mint fél évig folyt a háború hazánk területén.

1. Nemcsak Horthy rosszul előkészített kiugrási kísérlete vallott kudarcot, hanem az általa cselekvéssel megbízott két tábornok, az I. és II. Magyar Hadsereg parancsnokai sem hajtották végre az átállást a szovjet oldalra. Így azok immár nyilas tábornokok parancsnoksága alatt harcoltak a németek oldalán.

2. A szovjet hadvezetés, mindenekelőtt Sztálin, irreális határidőket állapított meg a hadműveleteknek, amelyeket nem lehetett betartani, és a német fronton harcolókhoz képest másodlagos harcértékű csapatok sem humán, sem technikai értelemben nem kaptak ehhez új erőforrásokat.

3. Német részről az első időszak kapkodása után szervezett védekezés folyt, és csapaterősítések is érkeztek, sőt átmeneti sikereket értek el részint Budapest ostrománál, részint pedig a márciusi ellenoffenzívával, és így időt nyertek.

4. A németekkel össze nem vethető harci értékű magyar csapatok – különösen eleinte – makacs ellenállást fejtettek ki, velük tömték be a legveszélyesebb hézagokat. Bár a háború végét kívánták, a 25 éves szovjetellenes propaganda általában megtette a hatását. Még a földreform 1945. januári meghirdetése (➝ 8) sem érte el a célját: nem következett be tömeges dezertálás, már csak az irgalmat nem ismerő Szálasi-rendszer terroruralma (➝ 2) miatt sem.

5. Ugyan működtek kisebb ellenálló csoportok, de nem bontakozott-bontakozhatott ki széles, koordinált németellenes harc, esetleg felkelés, amely meggyorsíthatta volna magyar földön a háború befejezését. (HL)

Hogyan szervezték újjá a hadsereget?

Az első kísérlet a Vörös Hadsereg oldalán harcoló magyar seregtest létrehozására 1943 elején történt, amikor is az akkor a Szovjetunióban működő Rákosi Mátyás próbálkozott egy Magyar Légió megszervezésével a voronyezsi áttörést követően hadifogságba esett magyar katonákból. 1200 ember jelentkezett is, de Stomm Marcell hadtestparancsnok altábornagyot és tiszttársait a Horthynak tett esküjük miatt nem sikerült megnyernie a légió vezetésére, továbbá a szovjetek is visszaléptek a tervtől. Ezt követően partizánkiképző táborokba szervezték a hadifoglyok egy részét, de a németek hátába ledobott ilyen csoportok nem tudtak érdemi eredményt elérni. Ennél nagyobb horderejű lehetett volna Horthy Miklós átállási kísérlete 1944. október 15-én, amelynek következtében a magyar haderőnek teljes egészében át kellett volna állnia a Vörös Hadsereg oldalára. Amennyiben ez sikerül, jelentősen lerövidültek volna a magyarországi harci cselekmények, az anyagi és emberi veszteség sem lett volna olyan súlyos. (➝ 9) A sikertelenség következtében azonban bekövetkezett a magyar történelem egyik legnagyobb tragédiája, és a háború kegyetlenül végigszántott az országon. Miközben a harcoló magyar hadseregek kitartottak Hitler mellett, fokozatosan demoralizálódtak.

Csupán az 1. magyar hadsereg parancsnoka, dálnoki Miklós Béla és néhány tisztje állt át, illetve később Vörös János vezérkari főnök is. Egy nagyobb átálló egység Budai Önkéntes Ezred néven vett részt a budapesti harcokban Variházy Oszkár alezredes vezetésével.

Magyarországon 1944/1945 fordulóján a hadseregszervezést gyakorlatilag a nulláról kellett kezdeni. Az Ideiglenes Nemzeti Kormány (➝ 6) a fegyverszüneti egyezményben (➝ 7) kötelezte magát arra, hogy legalább nyolc nehézfegyverzettel ellátott gyalogoshadosztályból álló hadsereget szervez, és ezek a szovjet csapatok oldalán harcolnak majd Németország ellen. A toborzási felhívást ki is adták már a fegyverszünet aláírásának napján. A magyar katonai vezetés egyszerre négy hadosztály megszervezését kezdte meg. A kormány a toborzás mellett kérte a szovjet kormánytól az önkéntesen jelentkező hadifoglyok, illetve hadianyagok átadását is. A kérésre nem érkezett válasz. 1945. április második felére két hadosztály állt fel, amelyek Ausztriában a 3. Ukrán Front alárendeltségébe kerültek, arcvonalbeli alkalmazásukra azonban már nem került sor. Júniusban parancsot kaptak a hazatérésre, és a szovjet Középső Hadseregcsoport alárendeltségébe utalták őket. A másik két hadosztályt a kormány feloszlatta, személyi állományukat és felszerelésüket a felállított két hadosztály, illetve a szervezés alatt álló határvadászszázadok kapták meg.

A háború befejezése után az ország nyugati felén is megalakultak a katonai kerületi parancsnokságok Székesfehérvár és Szombathely központokkal. A hadsereg létszáma 1945 őszére 40 ezer fő körül alakult.

1946 februárjában a Szövetséges Ellenőrző Bizottság (➝ 85) elrendelte, hogy a magyar hadsereg létszámát 25 ezer főre kell csökkenteni. A kormány még az engedélyezett keretet sem kívánta kitölteni, így csak 20 ezer főt hagyott szolgálatban. 1946 nyarán és őszén a kormány újabb létszámcsökkentést határozott el; ekkor a hadosztályok kereteit és a határőrséget mintegy 4 ezer fővel csökkentették. Az átszervezés után a hadsereg létszáma nem haladta meg a 12 ezer főt.

Az 1947. február 10-én aláírt párizsi békeszerződés (➝ 31) maximum 70 ezer fős hadsereget engedélyezett, ennek nyomán, 1947 nyarán, megkezdték az intézkedéseket az új tiszti, illetve tiszthelyettesi állomány kialakítására. Októberben indult el a Honvéd Kossuth Akadémia, ahol zömmel a munkás- és parasztszármazású fiatalok kiképzése kezdődött meg, párhuzamosan a magasabb beosztású parancsnokok képzésével a Hadi Akadémián. Ezeknek köszönhetőn 1948-ban a különböző rendfokozatú tisztek 25%-a már munkás- és parasztszármazású volt. Ekkor gyorsult fel a volt horthysta tisztek eltávolítása, amit jól mutat a kommunista párt befolyásának megerősödése a hadseregben: 1947-ben a párttagok aránya 38% volt a tisztikar körében, 1948-ban már 67%.

A hadsereg gyorsított fejlesztési tervének kidolgozása 1948 végén kezdődött meg, amelynek újabb lökést adott Nógrádi Sándor altábornagy, politikai főcsoportfőnök és Sólyom László altábornagy, vezérkari főnök 1949. januári moszkvai tárgyalása a szovjet katonai vezetőkkel. A magyarok kötelezettséget vállaltak 1951 őszéig nyolc lövész- és egy páncéloshadosztály felállítására, tüzérség, szerény légierő és légvédelmi tüzérség megteremtésére. A hadsereg összlétszáma 1950 januárjára meghaladta az 53 ezer főt, miközben 1950. január 10. után – szovjet mintára – a Határőrség kivált a honvédség szervezetéből, és az Államvédelmi Hatóság (ÁVH) alárendeltségébe került. A változást jelzi, hogy a háború után a Magyar Honvédség nevű katonai szervezet 1951. június 1-jén a Magyar Néphadsereg nevet vette fel. (BM–FI)

Hány magyar hadifogoly volt a Szovjetunióban?

Az első magyar hadifoglyok 1941 második felében jelentek meg a szovjet hadifogolytáborokban, de számuk ekkor még a százat sem érte el. Létszámuk 1943 elején, a sztálingrádi csata után ugrott meg; a doni katasztrófa nyomán a magyar hadifoglyok számát orosz források 31 299 főre teszik.

A Magyarország területén fogságba esett, közmunka ürügyén elfogott vagy egyéb okokból letartóztatott és elítélt emberek túlnyomó része gyűjtőtáborba került. Magyarországon a ceglédi, a váci, a gödöllői és a jászberényi tábor volt a leghírhedtebb. Ezeken a gyűjtőhelyeken hónapokat is eltöltöttek a foglyok, mielőtt útnak indították volna őket valamelyik romániai átmenőtábor irányába. Romániában Brassóban, Temesváron, Foksányban és Bjelcben voltak a szovjet ellenőrzés alatt működő legnagyobb tranzitlágerek, amelyekben a magyarokon kívül más nemzetiségű és állampolgárságú foglyokat is őriztek.

A legújabban publikált szovjet források szerint a háború végére, 1945 nyarára a magyar hadifoglyok száma 425 319 főre növekedett. Ugyanakkor egy, az 1949. január 1-jei állapotot rögzítő, a magyarok létszámára vonatkozó kimutatás az összes magyar hadifogoly számát 526 064 főben adja meg. Közülük 418 782 főt repatriáltak. Az összlétszámban valószínűleg nincsenek benne a vizsgálat alá vont, börtönben vagy büntetőtáborban lévő személyek, akiknek száma 14 ezer fő körülire becsülhető. A repatriáltak összlétszámában viszont valószínűleg a málenkij robotra vagy hadifogolyként elhurcolt civilek is benne vannak.

A Szovjetunióban raboskodó magyar hadifoglyok repatriálása az Ideiglenes Nemzeti Kormány megalakulásától kezdve állandóan napirenden szereplő kérdés volt. A hadifogolykérdéssel foglalkozó kormányzati szervek mellett különböző társadalmi szervezetek (Nemzeti Segély, „Siess, Adj, Segíts”, Vöröskereszt) próbáltak segíteni a hadifoglyok helyzetén. A kérdés politikai jelentőségét felismerve, a pártok is sorra alakították hadifogoly-irodáikat.

Vorosilov marsall, a SZEB (➝ 85) elnöke már 1945. augusztus 22-én ígéretet tett arra, hogy hamarosan megkezdődik a hadifoglyok tömeges hazaszállítása, akkor azonban még csupán a beteg és munkaképtelen hadifoglyok szabadon bocsátása történt meg. A többi szovjetunióbeli hadifogoly hazaengedése azért halasztódott, mert munkaerejükre a szovjet kormánynak szüksége volt az újjáépítésnél; legtöbbjük a Donyec-medence környéki táborokban dolgozott.

Nagy Ferenc miniszterelnök 1946 áprilisában, a magyar kormánydelegáció moszkvai tárgyalásai alkalmával Sztálin előtt felvetette a kérdést, de a hadifoglyok folyamatos hazaszállítására vonatkozó ígéreten kívül konkrétum ez alkalommal sem hangzott el. A magyar kormány abban reménykedett, hogy a hadifoglyok hazaszállításának kérdése a békeszerződésben rendezhető oly módon, hogy rögzítést nyer: a hadifoglyokat a békeszerződés aláírásától (➝ 31) számított hat hónapon belül hazaszállítják. Ezzel szemben a békeszerződés szövegében csupán annyi szerepelt, hogy a magyar hadifoglyok, „mihelyst lehetséges”, hazaszállítandók egy erre vonatkozóan kötött megállapodás szerint. Ugyanakkor a hazaszállítás minden költsége az elindulástól a magyar területre lépésig a magyar kormányt terhelte.

A Magyarország és a Szovjetunió közötti barátsági, együttműködési és kölcsönös segítségnyújtási szerződés megkötésére Moszkvába érkezett magyar küldöttség kommunista tagjai és Molotov között 1948. február 16-án lezajlott megbeszélés alkalmával Rákosi ismét felvetette a magyar hadifoglyok hazatérésének kérdését, és a magyar kormánydelegáció és Sztálin között 1948. február 17-én lezajlott találkozó alkalmával is újra szóba került a kérdés.

1948. április 12-én a szovjet külügyminisztérium a hadifoglyok hazaszállítását illetően jegyzéket adott át a moszkvai magyar nagykövetségnek, amelyben a szovjet kormány ígéretet tett arra, hogy megkezdik a Szovjetunió területén lévő összes magyar hadifogoly hazaszállítását a legközelebbi napokban, magyar költségre.

1948 májusától novemberig valóban tömegesen érkeztek haza hadifoglyok a Szovjetunióból. A hadifogolykérdést 1948 végére mindkét fél lezártnak tekintette. A Szovjetunió Belügyminisztériuma Hadifogoly- és Internáltügyi Főparancsnokságának kimutatása szerint összesen 419 523 magyar hadifoglyot repatriáltak, ebből több mint 200 ezer főt még 1945-ben. (A kimutatásokban arra vonatkozóan nincsenek adatok, hogy hány magyar hadifogoly halt meg a Szovjetunióban.)

A tömeges hazatérések után is maradtak még magyar hadifoglyok a Szovjetunióban. A Szovjetunió Minisztertanácsa 1950. október 17-én hozott határozatot 7900 magyar hadifogoly és internált személy szabadon engedéséről, akik között többségben voltak a magyar hírszerző és kémelhárító szervek, a rendőrség és csendőrség egykori tagjai, akiket kisebb bűncselekményekért elítéltek. A politikai bűncselekmények miatt elítéltek szabadulására Sztálin halálig várni kellett. A Legfelsőbb Tanács Elnökségének amnesztiarendelete, illetve a szovjet minisztertanács 1953. október 1-jei rendelete értelmében több mint 1400 magyar állampolgár szabadulhatott. A folyamat elhúzódott, de még 1956-ban is tértek haza magyarok a Szovjetunióból. (BM)

Egymillió magyar halt meg a második világháborúban?

Az 1941-es népszámlálás az ország jelenlegi területén 9 millió 316 ezer lakost regisztrált. Ha ezt az adatot a természetes népszaporulattal továbbszámoljuk, a lakosságnak 1949-ben 9 millió 465 ezernek kellett volna lennie, ehelyett a népszámlálás idején 9 millió 205 ezer volt, az 1941-es adathoz képest a csökkenés 111 ezer volt, míg a természetes népszaporulat alapján számolva mintegy 455 ezer ember hiányzott. A második világháború előtt, 1931–1941 között a természetes népszaporulat 0,70‰ volt évente, ugyanakkor 1941–1949 között a lakosság száma évente 0,15‰-kel csökkent.

A jelenleg ismert adatok szerint a Szovjetunióba szállított hadifoglyok és internáltak száma 541 530 fő volt, közülük 1949-ig 418 782, más forrás szerint 419 523 fogvatartott tért vissza, majd 1956-ig további néhány ezren. Így a szovjet hadifogoly- és internálótáborokban legalább 100 ezren haltak meg. (➝ 34) A háború utolsó hónapjaiban Nyugatra menekültek száma 500 ezer és 1 millió közé tehető, közülük azok, akik féltek a felelősségre vonástól (➝ 105), nem tértek haza; létszámuk 150-300 ezerre becsülhető. A hazatértek közül mintegy 300 ezren amerikai, angol, francia hadifogságból szabadultak. Katonaként a háború éveiben az eltérő adatok alapján 120-180 ezren estek el. A bombázások, a szárazföldi harci cselekmények, a nyilas uralom terrorja, az átvonuló hadseregek gyilkosságai, a háborús járványok és az éhínség polgári áldozatainak száma legalább 80-100 ezerre tehető. A zsidóság vesztesége több mint 200 ezer fő volt, beleértve a deportálás, a munkaszolgálat, a nyilas uralom és a szovjet táborvilág áldozatait. A lakosság lélekszámát ugyanakkor növelte, hogy a szovjet hadsereg közeledtével Kárpátaljáról, Erdélyből, a Felvidékről, majd a Délvidékről, a jugoszláv partizánhadsereg elől ismeretlen számban – egyes források szerint legalább 240 ezren – menekültek magyarok, bukovinai székelyek és mások az ország mai területére. A lakosság számát tovább csökkentette, hogy a német nemzetiségű lakosság kitelepítése során, 1945–1948 között 163 085-en távoztak (➝ 57), továbbá elhurcoltak a Szovjetunióba mintegy 64 ezer német nemzetiségűnek számító személyt, akik közül 16 ezren haltak meg a kényszermunka során. Emellett a magyar–csehszlovák lakosságcsere-egyezmény alapján 1947 júliusa és 1948 nyara között mintegy 88 ezren érkeztek Magyarországra, és 74 ezer szlovák hagyta el az országot. Ugyanakkor ismeretlen azoknak a magyaroknak a száma, akik tömegével regisztrálatlanul menekültek az anyaországba. (➝ 84)

1945 augusztusában Millok Sándor szociáldemokrata politikus, egykori deportált vezetésével megalakult a Hazahozatali Kormánybiztosság, amelynek a hadifoglyok, deportáltak és a Nyugatra menekültek repatriálása, szociális ellátása és a társadalomba integrálása volt a feladata. Valójában a kormánybiztosság csak a Nyugaton lévő hadifoglyok és polgári személyek felkutatásával és hazaszállításával foglalkozott. 1945. szeptember és 1947. május között 189 993 visszatérőt, más forrás szerint 299 745 katonát és civilt regisztráltak. Ugyanakkor a Magyar Vöröskereszt adatai szerint 1947 júniusáig 455 ezren tértek vissza Nyugatról. Az adatokat összevetve, a második világháború során az ország mai területén élők közül legalább 580-600 ezerre tehető az áldozatok száma. A visszacsatolásokkal megnőtt országterületet figyelembe véve, az áldozatok száma elérhette, sőt meghaladhatta az 1 milliót. Ők azok, akik meghaltak katonaként, civilként a harcokban, a hadifogságban, a deportálás és a kényszermunka során. A népszámlálási adatokból következő lakosságcsökkenés azért lehetett kisebb ennél, mert a második világháború alatti és utáni regisztrált és regisztrálatlan népmozgások jelentékeny számban pótolták a veszteséget.

A második világháborús elhalálozások nyomán, a háborút követően a korábbi népszámláláshoz viszonyítva a 20 évnél fiatalabbak száma 240 ezerrel, a 20 és 40 év közöttieké 100 ezerrel csökkent, továbbá erőteljesen megbomlott a férfiak és nők természetes aránya, és visszaesett a munkaképes korúak száma. Ez abban is megmutatkozott, hogy míg 1941-ben 4503,1 ezer, addig 1949-ben 4409,3 ezer volt a keresők száma, miközben megnőtt a munkába állt nők száma. Mindez távlatilag további, évtizedekig ható demográfiai problémákat vetett fel.

A magyar társadalom szerkezete 1941–1949 között jelentősen átalakult. A bérből és fizetésből élők aránya 60,6%-ról 48,7%-ra csökkent, a mezőgazdasági és ipari kistermelőké, elsősorban a földreform nyomán, 26,9%-ról 43,4%-ra nőtt. Megszűnt a nagybirtokos, nagytőkés réteg, visszaesett a kulákok, az alkalmazottakat foglalkoztató kisiparosok, az önálló kereskedők, a vagyonukból élők, az egyházi személyek, a szabad és egyéb foglalkozásúak száma és aránya. (BJ)

Miért nem lett háborús bűnös Horthy Miklós?

Horthy Miklós mint az ország kormányzója elsőrendű történelmi felelősséget viselt mindazért, ami Magyarország II. világháborús szerepvállalását és annak következményeit illeti.

A német katonai-stratégiai hadvezetés nem számolt magyar részvétellel a háborúban, az szuverén magyar döntés volt. Horthy, mint a hadsereg parancsnoka, a legfőbb hadúr fő felelőse ennek az ügynek. Az akkor érvényes törvények szerint ezt a parlamentnek meg kellett volna tárgyalnia, ám a miniszterelnök – a kormányzó jóváhagyásával – egyszerűen csak bejelentette a tényt. Más lehetett volna a háború végén az ország megítélése, ha nem önként, hanem nyomásra történik a hadba lépés.

1944 tavaszára Magyarország megbízhatatlan lett Németország számára, így március 19-én megszálló német csapatok érkeztek Magyarországra. Horthy még német területen – igaz, nyomásra –, de aláírta azt a kiáltványt, hogy a fasiszta Német Birodalom csapatai a háború sikeres folytatása érdekében szövetségesként jöttek hazánkba. Kinevezte a németekkel kollaboráló, minden birodalmi igényt kielégítő Sztójay-kormányt. E kormány végezte el a vidéki zsidó származású magyarság összegyűjtését és deportálását, igaz, később a fővárosi zsidóság deportálását Horthy leállította.

A sikeres román kiugrás után létezett olyan lehetőség, hogy az ország kilépjen a háborúból. Az igen rosszul előkészített kiugrás nem sikerült, Horthy mint államférfi végleg megbukott. Német nyomásra, mivel fiának biztonságával zsarolták, kinevezte Szálasit miniszterelnöknek, majd lemondott kormányzói tisztségéről. (➝ 2) A bukott politikust a németek a bajorországi Weilheimbe szállították, itt került amerikai fogságba, és itt élt 1948-ig.

Horthyt tanúként többször kihallgatták a náci háborús főbűnösök perének előkészítése során, de a tárgyaláson személyesen nem jelent meg, csak tanúvallomását használták fel. Vallomásait általában jelentéktelennek minősítették, a 77 éves öregember emlékezete kihagyott, gyakran elkalandozott a kérdéstől, a felelősséget elhárította magától: önfelmentő magyarázatot adott: megtévesztették, eltitkolták stb. Csak a magyar szál miatt fontos Edmund Veesenmayer (nagykövet és teljhatalmú birodalmi megbízott) perében jelent meg tanúként. Ő lehangolóan nyilatkozott a mindent hárító volt kormányzóról: „még megvetni sem vagyok képes, egyszerűen csak mélységesen szánom”.

Horthyt a felelősségre vonástól Sztálin mentette meg, és ez az amerikaiak számára is elfogadható volt. (Sztálin tudott „kegyes” lenni azokkal szemben, akik végül fegyverszünetet kértek tőle, így a finn Mannerheim marsall még 1946-ban is államfő maradhatott, és helyén maradhatott I. Mihály román király is. Sőt mind a finnek, mind a románok az átállás után aktívan részt vettek a németellenes harcban.) Jugoszlávia így hiába kérte ki a volt kormányzót, az amerikaiak nem adták ki, hiszen a háborús bűnösök felelősségre vonásában (➝ 105) mindvégig fennmaradt a szövetségesek együttműködése. A szovjet vezető két indokot hozott fel lépésére: egyrészt végül fegyverszünetet kért a Szovjetuniótól, másrészt „nagyon is öreg már”. Sztálint azonban valószínűleg ezúttal is politikai megfontolások vezették. Amennyiben a volt kormányzót kiadják Jugoszláviának, ott elítélik és kivégzik. Ám a magyar vezetésnek sem lesz más választása, mint hogy kénytelenek lesznek ellene pert indítani az akkor szokásos végeredménnyel.

Horthy majd negyedszázados országlása során részben spontán, részben mesterséges módon afféle apafigurává vált. 1920-ban a „honmentő”, majd 1938-tól a „hongyarapító” titulusok használata rajongói által tudatosan felépített imázs volt. Kormányzóságának ideje alatt összességében rend és nyugalom volt az országban, legalábbis az első világháború utáni viszonyokhoz képest. Jogilag is védett volt, már 1920-tól törvény mondta ki, hogy a „kormányzó személye sérthetetlen, és ugyanolyan büntetőjogi védelemben részesül, mint törvényeink szerint a király”. A magyar közvélemény így legalább 1943 végéig úgy élte meg a háborút, hogy az valahol messze zajlik, és persze részt veszünk benne, de Magyarország maradt a béke szigete. Kivégzése nem csak az úri középosztály maradékában, a kispolgárságban és a parasztság középső rétegeitől felfelé keltett volna óriási felháborodást. Nemcsak a kommunista pártot, de az egész kormányzatot felelőssé tették volna, kiáltották volna gyilkosokká. Bármi volt is a szovjetek további szándéka hazánkkal, egy ilyen per és ítélet után feltámadó szovjetellenesség és antiszemitizmus (➝ 50) sem nekik, sem a magyar társadalomnak nem tett volna jót.

1945–1947-ben Horthy személyét ugyan ritkán, 25 éves kormányzási idejét azonban annál gyakrabban ítélték el, legélesebben a kommunisták, de kisebb mértékben a polgári jobboldal demokratikus pártjai is. (HL)

Irodalom

Források

Baráth Magdolna–Feitl István: Két összefoglaló a magyar–szovjet jóvátételi tárgyalásokról (1945). FONS, 2000, 3. 361–379.

Bibó István: Válogatott tanulmányok. Második kötet 1945–1949. Magvető Könyvkiadó, Budapest, 1986

A fasizmus üldözötteit védő jogszabályok (1945–1946). Kiadja az American Joint Distribution Committee Magyarországi Bizottsága, Budapest. 1946

Források a magyar népi demokrácia történetéből, 1–9. köt. Főszerk.: Réti László. Új Magyar Központi Levéltár–Oktatási Minisztérium, Budapest, 1975–1989

Főkonzulok, követek és nagykövetek, 1945–1990. Szerk.: Baráth Magdolna–Gecsényi Lajos. MTA BTK Történettudományi Intézet, Budapest, 2015

Iratok a magyar–szovjet kapcsolatok történetéhez 1944. október – 1948. június. Szerk.: Vida István, Gondolat Kiadó, Budapest, 2005

Károlyi Mihály levelezése, V. 1945–1949. Szerk.: Hajdu Tibor. Napvilág Kiadó, Budapest, 2003

A Magyar Dolgozók Pártja határozatai 1948–1956. Főszerk.: Izsák Lajos, Napvilág Kiadó, 1998

A magyar jóvátétel és ami mögötte van… 1945–1949. Szerk.: Balogh Sándor és Földesi Margit. Napvilág Kiadó, Budapest, 1998

Magyar hadifoglyok a Szovjetunióban. Dokumentumok (1941–1953). Főszerkesztő Varga Éva Mária. Moszkva–Budapest. 2006

A Magyar Kommunista Párt és a Szociáldemokrata Párt határozatai 1944–1948. Szerk. Rákosi Sándor és Szabó Bálint, Kossuth Könyvkiadó, 1979

A magyarországi Szövetséges Ellenőrző Bizottság jegyzőkönyvei, 1945–1947. Szerk.: Feitl István. Napvilág Kiadó, Budapest, 2003

Magyarországi pártprogramok 1944–1988. Szerk.: Balogh Sándor–Izsák Lajos, ELTE–Eötvös Kiadó, Budapest, 2004

Moszkvának jelentjük… Titkos dokumentumok 1944–1948. Szerk: Izsák Lajos–Kun Miklós. Századvég Kiadó, Budapest, 1994

Pártközi értekezletek. Politikai érdekegyeztetés, politikai konfrontáció, 1944–1948. Szerk.: Horváth Julianna, Szabó Éva, Szűcs László, Zalai Katalin. Napvilág Kiadó, Budapest, 2003

Rákosi Mátyás: Visszaemlékezések, 1940–1956. 1–2. Szerk.: Feitl István–Gellériné Lázár Márta–Sipos Levente. Napvilág Kiadó, Budapest, 1997

„Törvényes” megszállás. Szovjet csapatok Magyarországon 1944–1947 között Szerk.: L. Balogh Béni. Magyar Nemzeti Könyvtár, Budapest, 2015

Minisztertanácsi jegyzőkönyvek

Dálnoki Miklós Béla kormányának (Ideiglenes Nemzeti Kormány) minisztertanács jegyzőkönyvei 1944. december 23.–1945. november 15. A–B kötet. Szerk.: Szücs László. Magyar Országos Levéltár, Budapest, 1997

Tildy Zoltán kormányának minisztertanács jegyzőkönyvei 1945. november 15. – 1946. február 4., Szerk.: G. Vass István, Magyar Országos Levéltár, Budapest, 2005

Nagy Ferenc első kormányának minisztertanács jegyzőkönyvei 1946. február 5. – 1946. november 15. A–B kötet. Szerk.: Szücs László. Magyar Országos Levéltár, Budapest, 2003

Nagy Ferenc második és harmadik kormányának minisztertanács jegyzőkönyvei 1946. november 22. – 1947. május 31. A–B kötet. Szerk.: Szücs László és G. Vass István. Magyar Országos Levéltár, Budapest, 2008

Dinnyés Lajos első kormányának minisztertanács jegyzőkönyvei 1947. június 2. – szeptember 19. Szerk.: Szücs László. Magyar Országos Levéltár, Budapest, 2000

Feldolgozások

1945 a világtörténelemben. Milyen jövőt képzelt magának a világ? Tanulmányok. Szerk.: Feitl István–Földes György. Napvilág Kiadó, Budapest, 2005

Állam, egyházak, vallásgyakorlás Magyarországon, 1790–2005. 2. köt. 1944–2005. História–MTA Történettudományi Intézete, Budapest, 2005

Bálint József: Magyarország nemzeti vagyonvesztése, 1941–1947. Agroinform Kiadó, Budapest. é. n. [2013]

Balogh Margit: Mindszenty József (1892–1975), I–II. kötet. Budapest: MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpont, Budapest, 2015

Balogh Sándor: Magyarország külpolitikája, 1945–1950. Kossuth Könyvkiadó, Budapest, 1988

Balogh Sándor: Választások Magyarországon 1945. Kossuth Könyvkiadó, 1984

Baráth Magdolna: Támogatni vagy bomlasztani? Adalékok a magyar hivatalos szervek emigrációs politikájának változásához. Betekintő, 2011. 3. betekinto.hu/

Bencsik Péter–Nagy György: A magyar úti okmányok története, 1945–1989, Tipico Design Kft., Budapest, 2005

Bihari Mihály: Magyar politika 1944–2004. Politikai és hatalmi viszonyok. Osiris Kiadó, Budapest, 2005

Bónis György – Degré Alajos – Varga Endre: A magyar bírósági szervezet és perjog története. Zalaegerszeg, 1996

Cseh Gergő Bendegúz: A magyarországi állambiztonsági szervek intézménytörténeti vázlata, 1945–1990. In: Terzor 1. A Történeti Hivatal Évkönyve, 1999. Szerk. Gyarmati György. Budapest, Történeti Hivatal, 1999

Demeter Zsuzsanna: Vicclapok világképe. In: Feitl István (szerk.): Nyitott–zárt Magyarország: Politikai és kulturális orientáció, 1914–1949. Napvilág Kiadó, Budapest, 2013, 340–353.

A demokrácia reménye – Magyarország, 1945. Szerk.: Rainer M. János–Standeisky Éva. Évkönyv XIII. 2005. 1956-os Intézet, Budapest, 2005

Az egyházi iskolák államosítása Magyarországon, 1948. Új ember, Budapest 2008 (A Lénárd Ödön Közhasznú Alapítvány Évkönyve)

Fehér István: A magyarországi németek kitelepítése, 1945–1950. Akadémiai Kiadó, Budapest, 1988

Feitl István: Az ideiglenesség időszaka: Magyarország 1944–1945-ben, Eszmélet, 106.

Feitl István–Palasik Mária: Magyar Köztársaság 1946. In.: Demokratikus köztársaságok Magyarországon., (Szerk.: Feitl István, Gellériné Lázár Márta, Kende János) Napvilág Kiadó, Budapest, 2007, 73–102.

A fordulat évei, 1947–1949. Politika – képzőművészet – építészet. Szerk.: Standeisky Éva et al. 1956-os Intézet, Budapest, 1998

Fordulat a világban és Magyarországon 1947–1949. Tanulmányok. Szerk.: Feitl István–Izsák Lajos–Székely Gábor, Napvilág Kiadó, Budapest, 2000

Gergely Jenő: A Mindszenty-per, Kossuth Kiadó, Budapest, 2001

Gergely Jenő–Izsák Lajos: A huszadik század története. Pannonica Kiadó, Budapest, 2000

Gervai András: Hét szűk esztendő. Magyar filmek és a hatalom (1947–1953). Filmvilág, 2015. augusztus

Gibianszkij, Leonyid: Az 1948-as szovjet–jugoszláv konfliktus és a KOMINFORM. Múltunk, 1994, 4. 111–144.

Hubai László: Magyarország XX. századi választási atlasza I–III. Napvilág Kiadó, Budapest, 2001

Az Ideiglenes Nemzetgyűlés és az Ideiglenes Nemzeti Kormány 1944–1945. Tanulmányok. Szerk.: Feitl István, Politikatörténeti Alapítvány, Budapest, 1995

Izsák Lajos: A polgári ellenzéki pártok Magyarországon 1944–1949. Kossuth Könyvkiadó, Budapest 1983

Karvalits László, Z. – Andreides Gábor: A Magyar Távirati Iroda története 1945–1948. Napvilág Kiadó, Budapest, 2006

Ladányi Andor: A magyar felsőoktatás a 20. században. Akadémiai Kiadó, Budapest, 1999

Mészáros István–Németh András–Pukánszky Béla: Neveléstörténet. Bevezetés a pedagógia és az iskoláztatás történetébe. Osiris, Budapest, 2012

Murányi Gábor: „A legrosszabb orosz film is jobb, mint egy amerikai”. Dokumentumok a szovjet film magyarországi hegemóniájának megteremtéséről (1945–1948). Múltunk, 2005/3.

Nagy Gábor, Sz.: A magyar sajtópolitika a koalíciós időszakban (1944–1948). Sajtótörténeti vázlat. Századok, 2014/6. 1465–1490.

„Nevet nem szabad kérdezni!” Közvélemény-kutatás Magyarországon 1945 és 1949 között. In: A demokrácia reménye Magyarország, 1945. Évkönyv XIII. 1956-os Intézet. Budapest, 2005, 146–175.

Palasik Mária: A jogállamiság megteremtésének kísérlete és kudarca Magyarországon 1944–1949. Napvilág Kiadó, Budapest, 2000

Parrish, Scott D. – Narinsky, Mikhail M.: New Evidence on the Soviet Rejection of the Marshall Plan, 1947: Two Reports. CWIHP Working Paper, No. 9. (Washington, D. C.) 1994

Rigó Balázs: Egészpályás letámadás. Kommunista hatalomátvétel a magyar sportban (1945–1948). Kézirat

Romsics Ignác: Magyarország története a XX. században. Osiris, Budapest. 1999

A sajtószabadság története Magyarországon, 1914–1989. Szerk. Paál Vince. Wolters Kluwer, Budapest, 2016

Simándi Irén: Politika, társadalom, gazdaság a Magyar Rádióban, 1945–1948. Budapest, Gondolat Kiadói Kör, 2012

Sorsforduló. Iratok Magyarország felszabadulásának történetéhez. 1944. szeptember–1945. április. I–II. Szerk.: Karsai Elek–Somlyai Magda. Levéltári Igazgatóság, Budapest, 1970

Standeisky Éva: A Magyar Kommunista Párt irodalompolitikája, 1944–1948. Kossuth, Budapest, 1987

Standeisky Éva: Antiszemitizmusok. Argumentum, Budapest, 2007

Standeisky Éva: Demokrácia negyvenötben. Napvilág Kiadó, Budapest, 2015

Stark Tamás: Zsidóság a vészkorszakban és a felszabadulás után 1939–1955. MTA Történettudományi Intézete, Budapest, 1995

Szabó József, N.: Tudomány és politika a magyar századokban. Tisztogatások a magyar felsőoktatásban (1945–1946). Magyar Tudomány, 1999/8. 977–989.

Szerencsés Károly: A kékcédulás hadművelet. (Választások Magyarországon 1947) IKVA Kiadó, Budapest, 1992

Szücs László: A magyar–szovjet jóvátételi egyezmény. Külpolitika, 1996, 2. 93–119.

Takács Róbert: Nyitás és új bezárkózás. A koalíciós napisajtó szellemi Nyugatról alkotott képének változása, 1945–1948. In: Feitl István (szerk.): Nyitott–zárt Magyarország: Politikai és kulturális orientáció, 1914–1949. Napvilág Kiadó, Budapest, 2013, 321–339.

Takács Róbert: Tehenészgiccs a kultúra bölcsőjébe. Amerika-kép Hollywoodon innen és túl 1945 és 1948 között a koalíciós pártok napilapjainak tükrében. Médiakutató, 2014. ősz, 65–78.

Tóth Ágnes: Telepítések Magyarországon 1945–1948 között. A németek kitelepítése, a belső népmozgások és a szlovák–magyar lakosságcsere összefüggései. Bács-Kiskun Megyei Önkormányzat Levéltára, Kecskemét, 1993

Vida István: A Független Kisgazdapárt politikája 1944–1947. Akadémiai Kiadó, Budapest, 1976

Tematikus bontás

A háború és következményei

3 Milyen volt az élet a Szálasi által uralt országrészben?

4 Felszabadulás vagy megszállás volt 1945?

7 Mit tartalmazott a fegyverszüneti egyezmény?

9 Miért tartott több mint fél évig a front átvonulása Magyarországon?

10 Hogyan szervezték újjá a hadsereget?

11 Hány magyar hadifogoly volt a Szovjetunióban?

12 Egymillió magyar halt meg a második világháborúban?

13 Miért nem lett háborús bűnös Horthy Miklós?

15 Milyen atrocitásokkal jártak a harcok és az átvonuló hadseregek?

16 Hogyan látták a pártok a békekötés esélyeit?

19 Mennyi jóvátételt kellett fizetnie Magyarországnak?

34 Hogyan tértek haza a deportált-elhurcolt emberek a koncentrációs táborokból?

36 Kik és miért hagyták el az országot?

38 Milyen következményei voltak a szovjet hadsereg magyarországi jelenlétének?

98 Mikorra tűntek el a harcok nyomai?

Külpolitika, nemzetközi kapcsolatok

14 Miről döntöttek Jaltán és Potsdamban?

31 Milyen esélyeink voltak a béketárgyalásokon?

35 Hogyan alakultak Magyarország háború utáni diplomáciai kapcsolatai?

39 Miért volt szükség az Egyesült Nemzetek Szervezetére?

57 Miért kellett kitelepíteni a németeket?

60 Miért nem kaptunk Marshall-segélyt?

66 Miért szakadt két „táborra” a világ?

69 Miért kellett a magyaroknak eljönni Csehszlovákiából?

83 Milyen problémák terhelték a magyar–román viszonyt?

95 Milyen alternatívák voltak a külpolitikában a békekötés után?

109 Ki volt az úr a Balkánon?

110 Miért átkozták ki Jugoszláviát?

Gazdaság

20 Hogyan működött a Gazdasági Főtanács?

24 Kinek volt előnyös a magyar–szovjet gazdasági egyezmény?

52 Miért szabadult el az infláció?

59 Hová tűnt a nemzeti vagyon kétötöde?

67 Milyen elképzeléseik voltak a pártoknak a gazdaság működéséről?

78 Milyen kapcsolatban volt a külkereskedelem a politikával?

96 Kolhozok voltak-e a szövetkezetek?

100 Mi történt a bankokkal?

111 Hogyan kerültek szovjet kézbe magyar vállalatok?

117 A hároméves terv szovjet típusú tervgazdálkodást jelentett?

121 Miért került sor az államosításra?

Kultúra, kultúrpolitika, ideológia

28 Ki milyen demokráciát képzelt el?

41 Milyen erkölcsi dilemmák merültek fel az elveszített háború után?

43 Mi történt az egyetemekkel?

44 Hogyan változott a közoktatás?

45 Merre nézett, meddig látott a magyar értelmiség?

49 Hogyan alakult a kultúra és a kultúrairányítás?

62 Új nyelven beszélt a politika?

65 Tükrözte-e az irodalom és a művészet a lezajlott változásokat?

68 Mi történt az értelmiséggel?

73 Mit tartottak a művészetről a szociáldemokraták és mit a kommunisták?

77 Miért a Kossuth-címer lett az ország jelképe?

93 Hogyan és miért államosították az egyházi iskolákat?

Társadalom, mindennapi élet

8 Azé lett a föld, aki megművelte?

22 Kik voltak a kisnyilasok, és mi lett velük?

37 Lehetett-e élni élelmiszerjegy nélkül?

38 Milyen következményei voltak a szovjet hadsereg magyarországi jelenlétének?

46 Biztonságban lehetett-e az állampolgár?

47 Gyalog vagy járművön? Hogyan szerveződött újjá a közlekedés?

50 Mi történt Kunmadarason?

51 Mi lett a magyar kisebbség sorsa a háború után?

53 Kik voltak a „reakciósok”?

74 Mi lett a magántulajdonosokkal?

75 Hogyan éltek az emberek?

87 Foglyul ejtette-e a politika a sportot?

92 Kik és hova utaztak?

97 Gúnyolódtak-e Rákosin?

99 Miért érezték úgy a zsidó származású magyarok, hogy nem várják vissza őket?

114 Az ifjúság megforgatta az egész világot?

116 Mi lett a földek régi és új tulajdonosaival?

Belpolitika

2 Szálasi Ferenc puccsal vagy legálisan került hatalomra?

5 Milyen egy ideiglenes törvényhozás?

6 Bábkormányt vezetett dálnoki Miklós Béla?

17 Ki irányította Budapestet?

18 Mi volt a Dévaványai és a Vésztői Köztársaság?

23 Számítottak-e a múltbeli cselekedetek az igazolási eljárásnál és a B-listázásnál?

25 Demokratikusak voltak-e az 1945-ös nemzetgyűlési választások?

26 Alkotott-e maradandót alig tíz hét alatt a Tildy-kormány?

27 Miért volt szükség az államformaváltásra?

30 Kikből állt és mire szolgált a Baloldali Blokk?

55 Valóban volt köztársaság elleni összeesküvés, vagy csak kitalálták?

58 Miért mondatták le Nagy Ferenc miniszterelnököt?

63 Valóságos parlamentként működött-e a Tisztelt Ház?

72 Valóban emberfeletti feladatokra vállalkozott Nagy Ferenc kormánya?

76 Titkos alkuk jellemezték a politikát?

82 Kommunista bábkormány volt-e a Dinnyés-kormány?

85 Mi volt a Szövetséges Ellenőrző Bizottság (SZEB) feladata és szerepe?

90 Miért a „kékcédulás” csalás miatt emlegetik az 1947-es országgyűlési választásokat?

91 Hogyan érvényesítette a Szovjetunió politikai akaratát?

94 Hogyan alakult a vallásszabadság ügye?

102 Kiket és miért rehabilitáltak a két háború közötti jogsérelmek miatt a háború után?

107 Mi volt a szerepük a tömegmegmozdulásoknak?

122 Miért küzdött Mindszenty József 1945 és 1949 között?

123 Ünnepelt az ország az 1949-es választások alkalmával?

124 Békés volt az átmenet a diktatúrába?

Pártok

21 Másképp gondolkodtak a kommunisták, illetve a szociáldemokraták a hatalomról?

42 Mit jelentett a korban az ellenzékiség?

80 Valóban a „szalámitaktika” áldozata lett a kisgazdapárt?

81 A politikai katolicizmus pártja volt-e a Demokrata Néppárt?

86 Miért működött olyan rövid ideig a Szabadság Párt?

88 Hogyan jöttek létre és szűntek meg a kisebb ellenzéki pártok?

89 Milyen esélyei voltak az ellenzéki pártoknak 1947–1949-ben?

104 Valóban pártegyesülés volt az MDP létrehozása?

106 Miért volt veszélyes a pártok túl nagy szerepe?

108 Hogyan teljesítettek a politikában a szociáldemokraták?

112 Hogyan változott a kommunista párt ideológiája?

113 Miért „akcióztak” folyton a kommunisták?

118 Igaz-e, hogy a parasztpártiak nem mások, mint csizmás kommunisták?

Média

54 Mit néztek a moziban?

56 Honnan származtak a hírek?

84 Hogyan alakult a sajtószabadság?

101 Mit gondolt a politikáról az utca embere?

119 Kié volt a Rádió?

Intézmények, civil szerveződések

29 Mekkora volt a hatalma a köztársasági elnöknek?

32 Milyen keretben működtek a bíróságok?

33 Miért oszlatták fel a civil szervezetek egy részét?

40 Működhettek-e a gazdasági érdekképviseletek?

48 Hogyan intézték a közügyeket a háború befejeztével?

61 Mi volt az a Népfront, és mire szolgált?

64 „Pártrendőrség” volt-e a politikai rendőrség?

70 Miből volt a pártoknak pénze?

71 Hogyan kapcsolódtak be a nők és szervezeteik a közéletbe?

79 Hogyan szerveződött a közigazgatás?

103 Volt-e reform a közigazgatásban?

105 Mennyiben voltak sajátosak a magyarországi népbíróságok?

115 Szekularizációt hajtott végre a második köztársaság?

120 Aranykora volt a szakszervezeteknek?

Utóélet

1 A korszakról

125 Mi a közös 1945-ben, 1956-ban, 1989–1990-ben?

Kiadta a Napvilág Kiadó
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás

A kiadásért felel
a Napvilág Kiadó ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Klopfer Judit
Borító Janković Milán
Művészeti vezető Borbáth Gábor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

www.napvilagkiado.eu

ISBN 978 963 338 486 2
HU ISSN 2064-3500

Felhasznált betűtípusok:
Noticia Text – SIL Open Font Licence
Roboto – Apache License 2.0