Chris Waller emlékére. Ő az egyik olvasóm férje,
aki felkeresett, és megkért, hogy írjam bele a „taft” szót az egyik regényembe, hogy megnyerjen egy fogadást a feleségével.
Kate, remélem, mosolyt csal az arcodra,
amikor újra megtalálod a szövegben.

1. fejezet

Icipici szikrák

Nash

Az irodámban lebzselő szövetségi ügynököknek duplán szerencséjük volt.

Először is: a balhorgom megváltozott a lövöldözés óta.

Másodjára pedig: képtelen voltam érzéseket kicsikarni magamból, éppen ezért nem tudtam annyira mérges lenni, hogy valami hülyeséget fontolgassak.

– A szövetségi iroda megérti, hogy személyes indítéka van megtalálni Duncan Hugót – mondta Sonal Idler különleges ügynök az asztalom túloldaláról, ahol olyan egyenesen ült, mintha karót nyelt volna. Az ingemen lévő kávéfoltra villant a tekintete.

Acélos nő volt nadrágkosztümben, aki úgy nézett ki, mint aki hivatalos procedúrákat reggelizik. A mellette ülő bajszos rendőrbíró, Nolan Graham olyan arcot vágott, mint akit olyasmire kényszerítettek, amit nagyon nem akar megtenni. Ráadásul szemmel láthatóan engem hibáztatott miatta.

Szerettem volna dühbe gurulni. Érezni akartam valamit a nagy, tátongó ürességen kívül, ami magába szippantott, mint egy kikerülhetetlen örvény. De nem történt semmi. Kettesben maradtam az ürességgel.

– Azonban nem engedhetjük, hogy ön és az emberei tönkretegyék a nyomozásomat – folytatta Idler.

Az ablak túloldalán Grave Hopper őrmester épp cukrot tett a kávéjába, és közben mérgesen meredt a két szövetségi ügynökre. Mögötte az őrs többi része egy kisvárosi rendőrkapitányság szokásos energiájával buzgólkodott.

Csörgött a telefon. Kattogtak a billentyűzetek. Dolgoztak a járőrök. És a kávé állati gáz volt.

Mindenki élt és lélegzett. Engem kivéve.

Én csupán színleltem.

Keresztbe tettem a karomat, és közben nem foglalkoztam a vállamba hasító fájdalommal.

– Értékelem, hogy így aggódnak egy szakmabeliért. De mire fel ez a kitüntetett figyelem? Nem én vagyok az egyetlen rendőr, akit szolgálatteljesítés közben meglőttek.

– Ugyanakkor nem is az ön neve volt az egyetlen azon a listán – szólalt meg Graham az érkezésük óta először.

Megfeszült az állkapcsom. Azzal a listával kezdődött az egész rémálom.

– Önt vették célba elsőként – mondta Idler. – A neve szerepelt a rendőrök és az informátoraik listáján. Többről van szó egy lövöldözésnél. Ez az első alkalom, hogy valami konkréttal vádolhatjuk meg Anthony Hugót.

Most hallottam először igazi érzelmet a hangjában. Idler különleges ügynöknek életcélja volt lecsukatni Anthony Hugo maffiafőnököt.

– Ebbe a nyomozásba nem csúszhat hiba – folytatta. – Ezért nem engedhetjük, hogy a helyiek megpróbálják a saját kezükbe venni az irányítást. Akkor sem, ha van jelvényük. A nagyobb jónak mindig ára van.

Megdörzsöltem az államat, és meglepett, amikor észleltem, milyen masszív borostám nőtt. Az utóbbi időben nem tartottam fontosnak a borotválkozást.

A nő azt hitte, hogy nyomozásba fogtam. A körülményeket figyelembe véve ez teljesen érthető. Azonban nem tudott a mocskos kis titkomról. Senkinek nem beszéltem róla. Lehet, hogy a testem elkezdett gyógyulni. Mindennap felvettem az egyenruhámat, és bejöttem az őrsre. De belül tökéletesen üresnek éreztem magamat. Még arra sem vágytam, hogy megtaláljam a férfit, aki ezért felelős.

– Mit várnak a rendőreimtől, ha Duncan Hugo visszajön a városba, hogy lyukat lőjön még néhány lakosunkba? Forduljanak el? – morogtam.

A szövetségi ügynökök összenéztek.

– Azt várom, hogy beszámoljon minden helyi történésről, aminek köze lehet az ügyünkhöz – jelentette ki Idler szigorúan. – Mi sokkal nagyobb erőforrással gazdálkodunk, mint az ön részlege. Ráadásul nincs személyes indíttatásunk.

Éreztem, hogy valami megmoccan az ürességben. Szégyen.

Kellene, hogy legyen személyes indíttatásom. Az utcákat kellene járnom, hogy személyesen vadásszam le a férfit. Ha nem miattam, akkor Naomi és Waylay érdekében. Duncan Hugo áldozatot csinált a bátyám menyasszonyából és annak unokahúgából, amikor elrabolta és terrorizálta őket a lista miatt, amivel kiérdemeltem a két golyót, amit belém eresztettek.

Azonban egy részem meghalt az árokban aznap este, és úgy tűnt, nincs értelme harcolni azért, ami megmaradt belőlem.

– Graham rendőrbíró egy ideig a környéken marad. Szemmel tartja a dolgokat – folytatta Idler.

Bajusz nem tűnt sokkal vidámabbnak a hírtől, mint amilyennek én éreztem magamat.

– Valami konkrét dologra figyel? – tettem fel a kérdést.

– Minden lehetséges célpont szövetségi védelmet kap, amíg meg nem bizonyosodunk róla, hogy elhárult a fenyegetés – magyarázta Idler.

Jézusom. Az egész rohadt város fel fog zendülni, ha megtudják, hogy szövetségi ügynökök szaglásznak a környéken, arra várva, hogy valaki megszegje a törvényt. Nekem pedig semmi energiám a felháborodásukkal foglalkozni.

– Nincs szükségem védelemre – mondtam. – Ha Duncan Hugónak van még valamennyi működőképes agysejtje, nem maradt a közelben. Rég lelépett. – Legalábbis ezzel győzködtem magamat késő éjszakánként, amikor nem tudtam aludni.

– Minden tisztelettel, rendőrfőnök, de önt lőtték le. Szerencsés, hogy túlélte – jegyezte meg Graham, és közben gúnyosan megrándult a bajusza.

– Mi lesz a bátyám menyasszonyával és unokahúgával? Hugo elrabolta őket. Ők is kapnak védelmet?

– Nincs okunk feltételezni, hogy Naomi és Waylay Witt veszélyben lennének – mondta Idler.

A vállamban sajgó fájdalom tompa lüktetéssé változott, amit a fejemben is éreztem. Alig aludtam, ráadásul kezdett elfogyni a türelmem, így ha nem tudok valahogyan megszabadulni az irodámban szobrozó rohadékoktól, biztos, hogy nem bírok civilizáltan viselkedni.

A tőlem telhető legerősebb délies sármmal felálltam az asztalomtól.

– Megértettem. Most pedig, ha megbocsátanak, nekem egy egész várost kell szolgálnom.

Az ügynökök felemelkedtek, és formálisan kezet ráztunk egymással.

– Értékelném, ha tájékoztatnának a fejleményekről. Tekintve, hogy nekem van „személyes indíttatásom” – közöltem, ahogy az ajtóhoz értek.

– Természetesen meg fogjuk osztani önnel, amit lehet – válaszolta Idler. – Mi pedig várjuk, hogy telefonáljon, mihelyst eszébe jut valami a lövöldözésről.

– Úgy lesz – sziszegtem összeszorított fogaimon keresztül. A fizikai sérülések, az emlékezetkiesés és a tompa üresség miatt már csupán árnyéka voltam a régi önmagamnak.

– Még találkozunk – mondta Graham. Fenyegetően hangzott.

Megvártam, hogy kivonszolják a hátsójukat az őrsömről, mielőtt leakasztottam a kabátomat a fogasról. A vállamon lévő lyuk tiltakozott a mozdulat ellen, ahogy bedugtam a karomat az ujjába. A felsőtestemen lévő sem volt boldog tőle.

– Minden rendben, főnök? – kérdezte Grave, amikor kiléptem az irodába.

Normális körülmények között az őrmesterem ragaszkodott volna ahhoz, hogy részletesen beszámoljak neki a megbeszélésről, amit egy egyórás kiselőadás követett volna a hatáskörökről. De mióta lelőttek, és majdnem meghaltam, mindenki átkozottul igyekezett kesztyűs kézzel bánni velem, hogy kíméljenek.

Talán nem tudok olyan jól titkolózni, mint gondoltam.

– Jól vagyok – vágtam rá a tervezettnél élesebben.

– Elmész? – faggatott.

– Igen.

A lelkes új járőrünk úgy pattant fel a székéről, mintha rugóval lőtték volna ki.

– Ha ebédelni szeretne, hozhatok önnek valamit a Dino’sból, főnök – ajánlotta fel.

Tashi Bannerjee vérbeli knockemouti volt, itt született és nevelkedett, ráadásul frissen végzett a rendőrakadémián. A cipője fényesen csillogott, sötét haját pedig a szabályoknak megfelelően kontyba kötötte. De négy évvel ezelőtt, amikor még középiskolás volt, megbüntettük, mert lóval állt sorban egy gyorsétterem drive-jában. A rendőrség nagy része a törvényszegés határán egyensúlyozott fiatalkorában, éppen ezért jelentett sokkal többet, hogy végül úgy döntöttünk, betartatjuk, nem pedig áthágjuk az előírásokat.

– Tudok magamnak ebédet hozni, a francba is! – csattantam fel.

Egy pillanatra elkomorodott, mielőtt összeszedte magát, amitől úgy éreztem magam, mintha belerúgtam volna egy kiskutyába. Bassza meg. Kezdek olyan lenni, mint a bátyám.

– De köszönöm az ajánlatot – tettem hozzá kevésbé ellenségesen.

Nagyszerű. Most ki kell találnom valami kedves gesztust. Megint. Valami olyat, amivel elnézést kérhetek a bunkó viselkedésemért, pedig semmi energiám nem volt erre. Ezen a héten már hoztam be kávét, fánkot és – egy különösen zavarba ejtő hiszti után az irodai termosztát miatt – benzinkúti édességeket is.

– Gyógytornára megyek. Körülbelül egy óra múlva jövök.

Ezzel kiléptem a folyosóra, és céltudatosan elindultam a kijárat felé, mintha valami sürgős dolgom lenne, nehogy más is beszélgetni akarjon velem.

Kiürítettem az elmémet, és megpróbáltam arra koncentrálni, ami az orrom előtt történt.

Az észak-virginiai ősz teljes erővel vágott mellbe, amikor kitettem a lábamat a Knox Morgan Közösségi Ház üvegajtaján. A nap fényesen ragyogott, és olyan kék volt az ég, hogy megfájdult tőle a szemem. Az út szélén sorakozó fák levelei elkezdtek sárgulni, rozsdabarna és narancssárga színben tündököltek. Tökök és szalmabálák díszítették a belvárosi üzletek kirakatait.

Felemeltem a fejemet a motorbőgés zajára, és néztem, ahogy Harvey Lithgow elsuhan mellettem. A bukósisakjára ördögszarvakat festettek, és egy műanyag csontvázat szállított a háta mögött az ülésen.

Köszönésre emelte a kezét, mielőtt végigdübörgött az úton, be sem tartva a sebességkorlátozást. Mindig feszegette a törvény határait.

Régen az ősz volt a kedvenc évszakom. Új kezdeteket tartogatott. A szép lányok puha pulóverbe bújtak. Beköszöntött a futballszezon. Az őszi bál. A hűvös estéket felmelegítette a whisky és a tábortűz.

Azonban mostanra mindez megváltozott. Én is más voltam.

Mivel hazudtam a gyógytornáról, nem mehettem a belvárosba ebédelni, ezért elindultam haza.

Majd csinálok egy szendvicset, amit nem akarok megenni, egyedül leülök az asztalhoz, és megpróbálom átvészelni valahogy ezt a napot anélkül, hogy túl nagy seggfej lennék.

Össze kell szednem magamat. Nem olyan kurva nehéz papírokat tologatni és odadugni a képemet néhány helyre, miután egy haszontalan egyenruhás lett belőlem.

– Jó reggelt, rendőrfőnök – üdvözölt Tallulah St. John, a helyi szerelő és a Café Rev társtulajdonosa, miközben szabálytalanul átsétált előttem az úton. Hosszú, fekete hajfonatait átdobta a válla fölött. Az egyik kezében bevásárlószatyrot tartott, míg a másikban egy pohár kávét, amit minden bizonnyal a férje készített neki.

– Jó reggelt, Tashi!

Knockemout kedvenc időtöltése volt a törvények figyelmen kívül hagyása. Míg én ragaszkodtam a fekete-fehér igazsághoz, néha olyan érzésem támadt, mintha a körülöttem élők kizárólag a szürke zónában mozogtak volna. A városomat törvényen kívüli lázadók alapították, így az itt lakók kevés hasznát látták a szabályoknak és korlátozásoknak. Az előző rendőrfőnök örömmel hagyta magukra a helyieket, amíg ő a jelvényét villogtatta, mintegy státuszszimbólumként, és a pozícióját felhasználva nyerészkedett a városon több mint húsz éven keresztül.

Már majdnem öt éve lettem én a rendőrfőnök. Ez a város volt az otthonom, a lakói pedig a családom. Nyilvánvalóan nem sikerült megtanítanom nekik, hogy tartsák tiszteletben a törvényt. Ráadásul pusztán csak idő kérdése, hogy rádöbbenjenek, már arra is képtelen vagyok, hogy megvédjem őket.

Csipogott a telefonom a zsebemben, ezért bal kézzel érte nyúltam, majd eszembe jutott, hogy egy ideje nem abban a zsebemben tartom. Az orrom alatt szitkozódva szabadítottam ki a jobbommal.

Knox: Mondd meg a szövetségieknek, hogy megcsókolhatják a te seggedet, az enyémet, sőt az egész városét, ha már úgyis hozzáfogtak.

Persze hogy a bátyám tud a szövetségiekről. Tuti, hogy az értesítés abban a percben befutott hozzá, ahogy a kocsijuk begördült a főutcára. De nem akartam erről beszélni. Igazából semmihez nem volt kedvem.

Megcsörrent a telefon a kezemben.

Naomi.

Nem is olyan régen állati gyorsan válaszoltam volna a hívására. Tetszett a városba érkező pincérnő, aki vonzotta a balszerencsét. Azonban ő sajnos megmagyarázhatatlan módon belezúgott a mogorva bátyámba. Kivertem a fejemből a vonzalmamat – ami könnyebben sikerült, mint gondoltam volna –, de élveztem, mennyire idegesíti Knoxot, amikor a leendő felesége felhív engem.

Viszont jelenleg ez egy újabb felelősség volt, amit nem tudok kezelni.

Átirányítottam a hívást a hangpostára, miközben befordultam a sarkon az utcámba.

– Jó reggelt, rendőrfőnök! – kiáltotta Neecey, miközben kivonszolta a pizzázó tábláját a bejárati ajtón. A Dino’s pontban tizenegykor nyit a hét összes napján. Ami azt jelentette, hogy csupán négy órát bírtam ki a munkahelyemen, mielőtt el kellett menekülnöm onnan. Új rekord.

– Jó reggelt, Neecey! – köszöntem minden lelkesedés nélkül.

Haza akartam menni, hogy magamra csukjam az ajtót. Hogy kizárjam a külvilágot, és elmerüljek a sötétben. Nem szerettem volna hatlépésenként megállni, és beszélgetni valakivel.

– Hallottam, hogy a bajszos szövetségi ügynök a városban marad. Vajon tetszeni fog neki a motel? – kérdezte komisz csillogással a szemében.

A nő egy szemüveges, rágócsámcsogó pletykafészek volt, aki minden műszakban kifaggatta a fél várost. Azonban volt abban valami, amit mondott. A knockemouti motel az egészségügyi ellenőrzések álma. Gyakorlatilag egyetlen előírásnak sem felel meg. Valakinek meg kellene vennie azt a szart, hogy ledózeroltassa.

– Sajnálom, Neecey. Ezt fel kell vennem – hazudtam, miközben a fülemhez emeltem a telefonomat, mintha hívásom érkezett volna.

Mihelyst visszament az üzletbe, eltettem a mobilt, és gyorsan a tömblakás bejáratához siettem.

A megkönnyebbülés azonban hamar elillant. A lépcsőház ajtaját egy dobozzal támasztották ki, amire az akták szót firkantották.

A dobozt bámulva beléptem a folyosóra.

– A rohadt életbe! – Egy nő hangját hallottam az emeletről, aki egészen biztos, hogy nem az idős szomszédasszonyom.

Pont akkor emeltem fel a tekintetemet, amikor egy puccos fekete táska szánkázott le felém a lépcsőn, mint egy buldózer. A lépcső közepén hosszú, karcsú láb ragadta meg a figyelmemet.

Mohazöld leggings olvadt rá, és a látvány attól feljebb egyre jobb lett. A bolyhos szürke pulóver rövid volt, így bepillantást engedett a viselője sima, napbarnított, izmos hasára, mindeközben kiemelte a domborulatait is. Azonban az arc volt a leginkább figyelemre méltó. Szobrászokat megihlető járomcsontok. Nagy, sötét szem. Telt ajkak, amikkel most idegesen csücsörített.

Rövid haja olyan sötét volt, hogy szinte feketének látszott, és úgy nézett ki, mintha nem sokkal korábban valaki beletúrta volna az ujjait. Megrándult a kezem az oldalam mellett.

Angelina Solavita, becenevén Lina, sok-sok évvel ezelőtt a bátyám exbarátnője volt, de még mindig dögösen nézett ki. És most a lépcsőházamban állt.

Ez nem jelenthet jót.

Lehajoltam, és felemeltem a lábamnál heverő táskát.

– Bocs, hogy rád támadtam a csomagommal – kiáltotta, miközben egy nagy, kerekes bőröndöt tolt fel az utolsó lépcsőfokokon.

Nem panaszkodtam a látvány miatt, de komolyan kételkedtem abban, hogy túlélném a felszínes csevegést.

Az emeleten három lakás: az enyém, Mrs. Tweedyé, és egy üres ingatlan az enyém mellett.

Már az is épp elég, hogy egy idős özvegyasszony lakik velem szemben, aki nem tiszteli a privát szférát. Nem akartam egy újabb figyelemelterelő szomszédot az otthonomban. Akkor sem, ha az illető úgy néz ki, mint Lina.

– Beköltözöl? – kiáltottam vissza, amikor megjelent a lépcső tetején. A szavak erőltetettnek tűntek, a hangom feszültnek.

Szexi kis mosolyt villantott rám.

– Igen. Mi lesz a vacsora?

Néztem, ahogy kecsesen lekocog a lépcsőn.

– Jobbat érdemelsz annál, amit én kínálhatok. – Nem voltam bevásárolni… Oké, nem tudtam felidézni, hogy mikor merészkedtem be utoljára a boltba kajáért. Mindig rendeltem valamit, amikor eszembe jutott az evés.

Lina megállt az utolsó lépcsőfokon, így szemmagasságba kerültünk egymással, és alaposan végigmért. A mosolya vigyorrá szélesedett.

– Ne becsüld le magad, nagymenő.

Néhány héttel ezelőtt szólított így először, amikor ellátta a felszakadt varrataimat, ugyanis kénytelen voltam megmenteni a bátyám hátsóját. Akkor a rengeteg papírmunkára kellett volna gondolnom, ami rám várt, köszönhetően az emberrablásnak, majd az azt követő lövöldözésnek. Helyette a falnak támaszkodva ültem, és elterelte a figyelmemet Lina higgadt, ügyes keze meg a tiszta, friss illata.

– Flörtölsz velem? – Nem akartam, hogy ez a kérdés kicsússzon a számon, de nem sikerült visszafogni magamat.

Legalább azt nem árultam el neki, hogy tetszik az öblítője illata.

Felvonta a szemöldökét.

– Te vagy az új, jóképű szomszédom, aki történetesen a rendőrfőnök, és a főiskolai pasim öccse.

Egy centivel közelebb hajolt hozzám, mire valami meleg szikra kelt életre a hasamban. Szerettem volna belekapaszkodni, és a markomba szorítani, amíg felhevíti fagyos véremet.

– Nagyon szeretem a rossz ötleteket. Te nem? – Már-már veszélyes volt a mosolya.

A régi énem elővette volna a sármját. Élveztem volna a flörtölést. Értékeltem volna a kölcsönös vonzalmat. De már nem az a férfi voltam.

A pántjánál fogva emeltem fel a táskáját. Ujjai összegabalyodtak az enyémekkel, amikor érte nyúlt. A pillantásunk találkozott, és összefonódott. A szikra icipici parázzsá nőtte ki magát, amitől majdnem eszembe jutott, hogy milyen érezni valamit.

Majdnem.

Intenzíven méregetett. Borostyánszín szemével belém látott, mintha nyitott könyv lennék.

Kiszabadítottam az ujjaimat a fogságából.

– Mit mondtál, mivel foglalkozol? – kérdeztem. Futtában említette, unalmasnak nevezte, és témát váltott. Azonban semmi nem kerülte el a figyelmét, ráadásul kíváncsi voltam, hogy milyen munka mellett teheti meg, hogy hetekig a semmi közepén lógjon Virginiában.

– Biztosításokkal – felelte, miközben a vállára vette a táskát.

Egyikünk sem hátrált meg. Én azért, mert ez az icipici szikra volt az egyetlen jó dolog, amit az elmúlt hetekben éreztem.

– Milyen biztosításokkal?

– Miért? Szeretnél újat kötni? – kérdezett vissza csipkelődve, ahogy hátrahúzódott.

De én a közelében akartam maradni. Szerettem volna, ha meglegyezgeti azt az erőtlen parazsat, hogy kiderüljön, van-e bennem valami, ami lángra kaphat.

– Segítsek? – ajánlottam fel az ajtónak támasztott dobozra mutatva.

Leolvadt a mosolya.

– Majd én hozom – vágta rá, és el akart menni mellettem.

Nem engedtem.

– Mrs. Tweedy szétrúgná a hátsómat, ha megtudná, hogy hagytalak cipekedni – erősködtem.

– Mrs. Tweedy?

Felmutattam.

– 2/C. Most a súlyemelőcsapatával van. De hamarosan találkozol vele. Gondoskodni fog róla.

– Ha nincs itthon, nem fogja megtudni, hogy nem szakítottad fel a sebeidet, mert ragaszkodtál a cipekedéshez – jegyezte meg Lina. – Hogy megy a gyógyulás?

– Jól – hazudtam.

Hümmögött, és megint felvonta a szemöldökét.

– Tényleg?

Nem hitt nekem. De olyan erősen vágytam azokra az icipici szikrákra, annyira kétségbeesett voltam, hogy nem érdekelt.

– Persze – erősködtem.

Halk csengőhangot hallottam, majd Lina arcán bosszankodás suhant át, miközben elővette a telefonját valami titkos zsebből a leggingse derekán. Csupán egy futó pillantást vethettem rá, de észrevettem az „anya” szót a kijelzőn, mielőtt kinyomta a hívást. Úgy tűnt, mindketten kerüljük a családunkat.

Vállaltam a kockázatot, és a figyelemelterelést kihasználva megfogtam a dobozt, direkt a bal kezemet használva a mozdulathoz. Lüktetett a vállam, és hideg veríték gyöngyözött a hátamon. De mihelyst újra a szemébe néztem, a szikrák visszatértek.

Fogalmam sem volt, mi ez, kizárólag abban voltam biztos, hogy szükségem van rá.

– Látom, a Morgan makacsság benned is ugyanolyan erős, mint a bátyádban – jegyezte meg, ahogy zsebre tette a telefonját. Megint alaposan végigmért, mielőtt megfordult, és elindult felfelé a következő lépcsősoron.

– Ha már szóba került Knox – kezdtem, és igyekeztem semleges hangot megütni –, gondolom, tiéd a 2/B. – A bátyámé az egész épület, aminek földszintjén a kocsma és a fodrászat kapott helyet.

– Igen. Eddig a motelben laktam – válaszolta.

Hálát adtam a jóistennek, hogy lassabban ment fel a lépcsőn, mint ahogy lefelé kocogott.

– Nem hiszem el, hogy ilyen sokáig kibírtad ott.

– Ma reggel láttam, hogy egy patkány összeverekedett egy patkány méretű csótánnyal. Ez volt az utolsó csepp a pohárban – árulta el.

– Maradhattál volna Knoxszal és Naomival – mondtam erőltetetten, mielőtt túlságosan kifulladtam volna. Kiestem a gyakorlatból, ráadásul a leggingsbe bújtatott formás fenék sem könnyítette meg a kardiovaszkuláris terhelhetőségemet.

– Szeretem, ha van privát szférám – válaszolta.

Felértem a lépcső tetejére, és követtem a nyitott ajtóhoz az enyém mellett, miközben jéghideg verejték gördült végig a hátamon. Komolyan vissza kell térnem az edzőterembe. Ha már életem hátralévő részében sétáló hulla leszek, legalább képes legyek lefolytatni egy párbeszédet lépcsőzés közben.

Lina ledobta a táskáját a lakásban, mielőtt felém fordult, hogy elvegye a dobozt.

Megint összeért az ujjunk.

Megint éreztem valamit. És nem csak a vállamban lüktető fájdalmat, vagy a mellkasomban tátongó ürességet.

– Köszönöm a segítséget – szólalt meg, ahogy elvette tőlem a dobozt.

– Ha bármire szükséged lenne, itt vagyok a szomszédban – feleltem.

Halvány mosolyra húzódott a szája.

– Jó tudni. Még találkozunk, nagymenő.

Még azután is földbe gyökerezett lábbal álltam, hogy becsukta maga mögött az ajtót, és csak vártam, hogy az összes szikra kihunyjon.

2. fejezet

Elterelő taktikák

Lina

Becsuktam az új bejárati ajtómat a magas, sérült és mogorva Nash Morgan orra előtt.

– Eszedbe se jusson – motyogtam magamban.

Általában szeretek a tűzzel játszani, és nem bánom, ha kockáztatnom kell. Márpedig pontosan ez történt volna, ha elkezdek közelebbről megismerkedni a Csődörrel, ahogy Knockemout hölgyei nevezték. Azonban most sürgetőbb dolgom is akadt annál, hogy flörtöléssel űzzem el Nash szomorúságát, amit szinte második bőrként hordott magán.

Sérült és mogorva, jutott eszembe ismét, ahogy a szoba túloldalára vittem az aktáimat.

Nem lep meg, hogy vonzódom hozzá. Bár általában előnyben részesítem a futó kalandokat, semmit nem szeretek jobban a kihívásoknál. És hatalmas kihívás lenne a bőre alá férkőzni, majd kideríteni, hogy mitől táncolnak árnyak a szomorú hős szemében.

Azonban Nash inkább a fészekrakó fajtának tűnt, én pedig allergiás vagyok a párkapcsolatokra.

Miután kimutattad valaki iránt az érdeklődésedet, az illető elkezd abban a hitben élni, hogy joga van megmondania, mit és hogyan csinálj, márpedig én ezt a két dolgot utálom a legjobban. Szeretek szórakozni, élvezem a hajszát. Mindig is tetszett, hogy addig rakosgathatom a kirakós darabjait, amíg össze nem áll a teljes kép, aztán továbbléphetek a következő kihívásra. És addig is szeretek a saját lakásomba hazatérni, ami tele van a cuccaimmal, és tetszik, hogy olyan kaját rendelhetek, amilyet akarok, ráadásul senkivel nem kell veszekednem, hogy mit nézzünk a tévében.

Ledobtam a dobozt az icipici ebédlőasztalra, és szemügyre vettem az új felségterületemet.

Volt potenciál a lakásban. Megértem, Knox miért fektetett pénzt ebbe az épületbe. Soha nem szalasztotta el a keveset ígérő felszín alatt rejtőző lehetőséget. Nagy volt a belmagasság, keményfa padlót raktak a lakásba, és hatalmas ablakok néztek az utcára.

A nappaliban egy kopott, virágmintás kanapé állt szemben egy üres téglafallal; a kicsi, de stramm, kerek ebédlőasztal körül három szék foglalt helyet, és valami polcrendszert alakítottak ki régi ládákból az ablak alatt.

A konyhát gipszkartonnal választották le, és a berendezése kábé két évtizede kiment a divatból. Engem nem zavart, mert amúgy sem szoktam főzni. A pult ízléstelen citromsárga volt, ami messze túlélte a fénykorát, ha népszerű volt egyáltalán valamikor is ez a szín. Viszont láttam egy mikrót és egy akkora hűtőt, amiben elfér a rendelt kaja meg a sör, úgyhogy ezzel a részével meg voltam elégedve.

A hálószoba üresen tátongott, de meglehetősen nagy gardróbot építettek bele, ami a konyhával ellentétben alapkövetelmény számomra, ugyanis imádok ruhát vásárolni. A fürdőszoba imádnivalóan vintage volt a fémlábon álló káddal és egy abszolút haszontalan, kicsi mosdókagylóval, amin sem a sminkescuccaim, sem a krémgyűjteményem nem fog elférni.

Felsóhajtottam. Attól függően, mennyire kényelmes a kanapé, lehet, hogy nem kell azonnal döntenem az ágyról. Fogalmam sem volt, meddig maradok a városban, és mennyi időbe telik megtalálni, amit keresek.

Baromira bíztam benne, hogy már nem sokáig kell kutatnom.

Leültem a kanapéra, és imádkoztam, hogy kényelmes legyen.

Nem volt az.

– Miért büntetsz? – kérdeztem a plafontól. – Nem vagyok rossz ember. Átengedem a gyalogosokat. Adományt küldök annak az állatmenhelynek. Még zöldségeket is eszem. Mit vársz még tőlem?

Az univerzum nem válaszolt.

Sóhajtva gondoltam az atlantai házamra. Megszoktam, hogy munka közben nem ideálisak a körülmények. Miután hazaértem egy kétcsillagos motelben töltött hosszú útról, mindig nagyra értékeltem a drága ágyneműmet, a párnázott dizájner kanapémat és a gondosan rendszerezett gardróbomat.

Azonban ez a legutóbbi meló kezdett röhejessé válni.

Minél tovább maradtam ebben a városban mindenféle nyom vagy áttörés nélkül, nem látva a fényt az alagút végén, annál nyugtalanabb lettem. Papíron talán úgy tűnt, hogy impulzív vadóc vagyok. Pedig igazából egy egyszerű tervet követtem, amit elég rég szőttem. Türelmes voltam, és logikusan gondolkodtam, ráadásul a bevállalt kockázatokkal – szinte mindig – előre számoltam.

Azonban kezdtem kifáradni attól, hogy hetek óta egy kisvárosban dekkolok, ahonnan a legközelebbi Sephora harmincnyolc percre van kocsival, és még a legkisebb jelét sem láttam annak, hogy jó úton járnék. Ezért beszélgettem a plafonnal.

Unatkoztam, és borzasztó frusztráltan éreztem magam, ami veszélyes kombináció, ugyanis ilyenkor nem lehet figyelmen kívül hagyni a gondolataimba kúszó mardosó kételyt, hogy talán már nem is élvezem annyira ezt a munkát, mint az elején. Ez a kétely akkor kapott szárnyra, amikor az utolsó melóm balul sült el. Amire szintén nem akartam gondolni.

– Oké, univerzum – motyogtam ismét a plafonnak. – Csak egy dolog sikerüljön. Egyetlen dolog. Például találjak egy akciós cipőt, vagy nem is tudom… Mi lenne, ha nyomra bukkannék ebben az ügyben, mielőtt megbolondulok?

Ezúttal az univerzum egy telefonhívással reagált.

Az univerzum egy köcsög.

– Szia, anya! – szóltam bele a vonalba bosszankodva, ugyanakkor szeretetteljesen.

– Hát megvagy végre! Aggódtam. – Bonnie Solavita nem született ennyire aggódónak, de lelkes odaadással vette át a stafétabotot, amikor megkapta a szerepet.

Képtelen voltam egy helyben végigülni ezeket a napi beszélgetéseket, ezért feltápászkodtam a kényelmetlen kanapéról, és az asztalhoz sétáltam.

– Pont a lépcsőn cipekedtem – magyaráztam.

– Nem erőlteted meg magad, ugye?

– Egyetlen bőröndről és egyetlen emeletről van szó – mondtam, miközben levettem a doboz tetejét, amiben az aktáimat tároltam. – Mit csináltok? – A témaváltás tartotta egyben a kapcsolatomat a szüleimmel.

– Én épp egy marketingmegbeszélésre tartok, az apád meg annak az átkozott autónak a motorházteteje alatt bujkál – válaszolta.

Anya a szükségesnél hosszabb ideig hanyagolta a marketingvezetői munkáját, hogy megfojthasson a gondoskodásával, amíg be nem iratkoztam egy három állammal távolabbi főiskolára. Azóta visszalépett a munkaerőpiacra, és vezetői pozícióba kapaszkodott fel egy nemzeti egészségügyi szervezet ranglétráján.

Az apám, Hector, hat hónapja vonult nyugdíjba a vízvezeték-szerelői állásából. Az az „átkozott autó” egy kétségbeesetten karbantartásra szoruló 1968-as Mustang Fastback, amivel két évvel ezelőtt leptem meg a születésnapján a vaskos jutalomból, amit a munkahelyemtől kaptam. Fiatal korában pont ilyen kocsija volt, amíg az illinois-i csődör agglegény be nem cserélte egy platós terepjáróra, hogy lenyűgözze egy gazda lányát. Apa elvette a farmer lányát – az anyámat –, és a következő évtizedekben végig hiányolta azt az autót.

– Sikerült már beindítania? – kérdeztem.

– Még nem. Tegnap este, vacsora közben halálra untatott egy húszperces disszertációval a karburátorokról. Ezért válaszul én is elmagyaráztam, hogyan változtatjuk meg a hirdetéseinket a keleti part külvárosi demográfiája alapján – büszkélkedett anya öntelten.

Felnevettem. A szüleim, függetlenül attól, hogy mennyire különböznek egymástól, vagy milyen régóta házasok, még mindig egymás legnagyobb támogatói… és legidegesítőbb társai maradtak.

– Ez jellemző rátok – feleltem.

– Fontos a következetesség – dúdolta anya.

Hallottam, hogy valaki kérdésekkel bombázza a vonal túloldalán.

– A másodikat indítsa el a prezentációra. Tegnap este megváltoztattam néhány dolgot. Ó, és hozzon nekem egy Pellegrinót, mielőtt bemegy, rendben? Köszönöm. – Anya megköszörülte a torkát. – Bocsánat, édesem.

Végtelenül szórakoztató volt hallani a különbséget a főnökasszony és az édesanya hangja között.

– Semmi baj. Elfoglalt vezető vagy.

De ahhoz nem elég elfoglalt, hogy elfelejtse felhívni a lányát a kijelölt napokon.

Igen. Anya vasmarokkal ragaszkodott a terveihez, ráadásul a szüleim minden percben ellenőrizni akarták, hogy jól vagyok-e, ezért szinte minden egyes nap beszéltem valamelyikükkel. Ha túl sokáig kerültem őket, simán kitelt tőlük, hogy váratlanul megjelennek az otthonomnál.

– Még a fővárosban vagy, ugye? – kérdezte.

Összerezzentem, mert tudtam, mi következik.

– Majdnem. Egy kisvárosban, a fővárostól északra.

– A kisvárosokban szokták az elfoglalt nőket elcsábítani a helyi, mogorva üzletemberek. Vagy a seriff. Találkoztál már a seriffel?

Az egyik munkatársa néhány évvel ezelőtt megismertette anyát a romantikus regények világával. Minden évben elmentek együtt nyaralni valahova, ahol éppen egy dedikálás zajlott. Most pedig anya arra vár, hogy az életem egy romantikus vígjátékká változzon.

– Rendőrfőnökkel – javítottam ki. – Igazából a szomszédom.

– Ezerszer jobban érzem magam attól, hogy egy rendőrtiszt lakik a szomszédban. Tudod, nekik tanítottak újraélesztést.

– Meg egyéb különleges készségeket – vágtam rá szárazon, miközben igyekeztem, nehogy felbosszantson.

– Egyedülálló? Jóképű? Van valami figyelmeztető jel vele kapcsolatban?

– Azt hiszem. Határozottan. És nem ismerem annyira, hogy feltűnjön. Egyébként Knox öccse.

– Ó.

Anya rengeteg dolgot sűrített ebbe az egyetlen hangba. A szüleim soha nem találkoztak Knoxszal. Csak annyit tudtak, hogy főiskolás koromban randiztunk – nagyon rövid ideig –, és azóta is barátok maradtunk. Anya tévesen őt okolta azért, hogy a harminchét éves lánya még mindig nem állapodott meg egyetlen férfi mellett sem.

Nem arról van szó, hogy kétségbeesetten vágyott az esküvőre meg az unokákra. Inkább arról, hogy a szüleim nem fognak nyugodtan lélegezni, amíg nem találok valakit magam mellé, aki átveszi tőlük az aggódó védelmező szerepét. Nem számít, mennyire önellátó lettem. Anya és apa most is annak a tizenöt éves lánynak lát, aki a kórházban feküdt.

– Tudod, apáddal pont arról beszéltünk, hogy el kellene utaznunk valahova a hétvégén. Felszállhatunk egy repülőre, hogy veled legyünk egy kicsit.

Egyáltalán nem volt szükségem arra, hogy a szüleim árnyékként kövessenek a városban, miközben megpróbálok dolgozni.

– Nem tudom, meddig maradok itt – válaszoltam diplomatikusan. – Lehet, hogy a napokban hazautazom. – Ez nem valószínű, hacsak nem találok valamit, ami teljesen új irányba viszi az ügyet. De legalább nem hazudtam akkorát.

– Nem értem, hogy lehetnek a vállalati tréningek ennyire nyitottak – gondolkodott el anya. Szerencsére, mielőtt elő kellett volna rukkolnom egy hihető magyarázattal, újabb fojtott beszélgetést hallottam a vonal másik végén. – Mennem kell, édesem. Kezdődik a megbeszélés. Szólj, mikor utazol vissza Atlantába. Elmegyünk meglátogatni, mielőtt hazajössz hálaadásra. Ha megfelelő az időzítés, elkísérhetünk a kontrollodra.

Igen. Mert minden vágyam a szüleimmel menni egy orvosi vizsgálatra. Persze.

– Majd később megbeszéljük – mondtam.

– Szeretlek, édesem.

– Én is szeretlek.

Kinyomtam a hívást, majd akkorát sóhajtottam, hogy nyögésbe torkollott. Az anyám még több száz kilométerről is képes azt az érzetet kelteni bennem, mintha egy párnát szorítana az arcomra.

Kopogtak az ajtómon, mire feszülten odakaptam a tekintetem, és azon töprengtem, vajon anya áll-e a küszöbön, hogy meglepjen.

De aztán egy dübbenést hallottam, mintha valaki bosszankodva belerúgott volna a bakancsával az ajtómba. Ezt pedig egy mogorva hang követte:

– Nyisd ki, Lina. Nehéz ez a szar.

Átszeltem a szobát, majd felrántottam az ajtót, és a folyosón Knox Morgant találtam, valamint a csinos menyasszonyát, Naomit és Naomi unokahúgát, Waylay-t.

Naomi mosolyogva tartott a kezében egy cserepes növényt. Knox vicsorgott, és láthatóan valami dögnehéz ágyneműt cipelt. Waylay unottnak tűnt a két párnával a karjában.

– Szóval ez van, amikor kiköltözöm a csótánymotelből? Az emberek elkezdenek hívatlanul beállítani hozzám? – kérdeztem.

– Menj arrébb. – Knox félretolt az útból egy törtfehér takaróval.

– Bocsánat, hogy nem szóltunk előre, de szerettünk volna lakásavató ajándékot hozni – mondta Naomi. Magas, barna hajú nő volt, aki szerette a lányos ruhákat. Minden barátságos volt rajta: a hullámos, rövid haja, a hosszú ujjú, kötött ruhája alatt rejtőző formás idomai, sőt, még az is, ahogy a vőlegénye szép hátsóját bámulta, aki épp a hálószobámba tartott.

A szép fenék bele lehetett kódolva a Morgan család genetikájába. Naomi anyukája, Amanda szerint Nash egyenruhás hátsója a város egyik legnagyobb kincse.

Waylay átlépte a küszöböt. Szőke haját lófarokba kötötte, amiből kilátszottak az átmenetileg kékre színezett tincsek.

– Tessék – szólalt meg, a kezembe nyomva a párnákat.

– Köszönöm, de nem végleg költözöm be – mutattam rá, lehajítva a párnákat a kanapéra.

– Knockemout képes észrevétlenül az otthonoddá válni – jegyezte meg Naomi, miközben átnyújtotta a növényt.

Ő már csak tudja. Néhány hónappal ezelőtt abban a hitben érkezett a városba, hogy kihúzza az ikertestvérét a pácból, erre ő keveredett bele egy még nagyobb kalamajkába. Néhány rövid hét leforgása alatt Naomi az unokahúga gyámja lett, két állást is vállalt, elrabolták, és magába bolondította Knox „Soha nem szoktam randizni” Morgant.

Most együtt élnek egy hatalmas házban a város szélén a kutyáikkal meg a családjukkal, ráadásul az esküvőjüket tervezik. Gondolatban feljegyeztem, hogy egy napon mutassam be Naomit az anyámnak. Teljesen odáig lenne az igazi „boldogan éltek, míg meg nem haltak” befejezéstől.

Knox üres kézzel tért vissza a hálószobából.

– Boldog lakásavatót. Az ágy délután érkezik.

Meglepetten pislogtam.

– Vettél nekem egy ágyat?

– Törődj bele – vágta rá, miközben átkarolta Naomi vállát, és magához húzta.

Naomi hasba könyökölte.

– Légy kedves.

– Nem – morogta Knox.

Micsoda látványt nyújtottak! A magas, tetovált, szakállas grincs és a formás, vidám barna.

– A Viking azt akarja mondani, hogy örülünk, amiért a városban maradsz, és arra gondoltunk, egy ágy kényelmesebbé teheti az itt-tartózkodásodat – fordított Naomi.

Waylay leült a párnák tetejére a kanapén.

– Hol van a tévé? – kérdezte.

– Még nem vettem. De amikor szerzek egyet, téged foglak hívni, hogy segíts beállítani, Way.

– Tizenöt dollár – vágta rá kapásból, ahogy a feje mögé tette a kezét. A kölyök nagyon értett az elektronikai eszközökhöz, és gond nélkül keresett pénzt a tehetségével.

– Waylay! – szólt rá Naomi.

– Tessék? Adok neki a baráti és családi kedvezményből.

Próbáltam felidézni, hogy álltam-e már valaha olyan közel valakihez, hogy kiérdemeljem a baráti és családi kedvezményt.

Knox Waylay-re kacsintott, aztán ismét megszorította Naomit.

– Beszélnem kell valamiről Nashsel. – Hüvelykujjával az ajtóra mutatott. – Ha szükséged lenne még valamire, nyugodtan szólj, Leens.

– Hé, én már annak is örülök, hogy itt nem kell megverekednem a csótányokkal a zuhanyért. Köszönöm, hogy megengedted, hogy átmenetileg ide költözzek.

Szalutált, majd megeresztett egy félmosolyt, és az ajtó felé indult.

Naomi megborzongott.

– Az a motel életveszélyes.

– Legalább ott volt tévé – kiáltotta Waylay az üres hálószobámból.

– Waylay! Mit csinálsz? – kérdezte megbotránkozva a nagynénje.

– Szaglászok – felelte a tizenkét éves az ajtóból zsebre dugott kézzel. – Minden oké. Még semmit nem hozott be ide.

Hangos dörömbölést hallottunk a folyosóról.

– Nyisd ki, seggfej! – morogta Knox.

Naomi bocsánatkérően nézett rám.

– Elnézést kérek a családom miatt. Úgy tűnik, farkasok nevelték őket.

– A civilizálatlanságnak is megvan a maga bája – mutattam rá. Amikor észrevettem, hogy még mindig a növényt szorongatom, odavittem az ablakhoz, és rátettem az egyik üres láda tetejére. Fényes, zöld levele volt.

– Gyöngyvirág. Csak tavasszal virágzik, de a boldogság jelképe – magyarázta Naomi.

Hát persze. Naomi végtelenül figyelmes.

– A másik oka annak, hogy hívatlanul rád törtünk az, hogy szerettünk volna meghívni vacsorára vasárnap este – folytatta.

– Csirkét grillezünk, de valószínűleg lesz egy csomó zöldség is – figyelmeztetett Waylay, miközben az ablakhoz sétált, hogy kinézzen az utcára.

Egy vacsora, amit nem nekem kell megrendelni, ráadásul még a háziasított Knox látványát is élvezhetem? Ezt a meghívást semmi pénzért nem utasítottam volna vissza.

– Oké. Majd szóljatok, hogy mit vigyek.

– Magadat hozd. Őszintén szólva nekem, a szüleimnek és Stefnek köszönhetően kész lakoma vár majd ránk – biztosított Naomi.

– Mi van az alkohollal? – ajánlottam fel.

– Azt soha nem utasítjuk vissza – vallotta be.

– És egy üveg üdítőt – tette hozzá Waylay.

Naomi figyelmeztető pillantást vetett az unokahúgára.

– Légy szíves – egészítette ki a lány a mondanivalóját.

– Ha egy egész üveggel meg akarsz inni abból a fogrohasztó üdítőből, ma délben salátát kell enned a pizzához és brokkolit a holnap esti vacsorához – jelentette ki Naomi.

Waylay fintorogva az asztalhoz oldalgott.

– Naomi néni a zöldségek megszállottja.

– Hidd el, léteznek ennél rosszabb dolgok is – mondtam neki.

Az aktáimmal teli dobozt méregette, én pedig rögtön megbántam, hogy nem tettem rá vissza a fedelét, amikor villámgyors mozdulattal kikapott belőle egy dossziét.

– Ügyes próbálkozás, minden lében kanál kisasszony – szólaltam meg, ahogy elvettem tőle az aktát.

– Waylay! – feddte meg Naomi. – Lina egy biztosítónak dolgozik. Az valószínűleg bizalmas információ.

Fogalma sem volt, mennyire.

Fogtam a tetőt, és visszatettem a dobozra.

A dübörgés tovább folytatódott a folyosón.

– Nash! Itthon vagy?

Úgy tűnt, nem csak én bujkálok a családom elől.

– Gyere, Way. Induljunk, mielőtt Knox lerombolja az épületet – jegyezte meg Naomi, ahogy kinyújtotta a kezét az unokahúgának. Waylay odament a nagynénjéhez, és elfogadta a felkínált kedvességet.

– Köszönöm a növényt… meg az ágyat… és a lakást – mondtam.

– Örülök, hogy még maradsz egy ideig – válaszolta Naomi, miközben az ajtóhoz mentünk.

Legalább egyvalakit boldoggá tett.

Knox Nash ajtaja előtt állt, és a kulcsát kereste.

– Szerintem nincs itthon – mondtam gyorsan. Bármi volt is Nashsel, kétlem, hogy azt szerette volna, hogy a bátyja betörjön a lakásába.

Knox felemelte a tekintetét.

– Azt hallottam, hogy a munkahelyéről egyenesen ide jött.

– Technikailag azt hallottuk, hogy a munkahelyéről gyógytornára ment, de Neecey a Dino’sból látta a ház előtt – árulta el Naomi.

A kisvárosi pletyka gyorsabb, mint a villám.

– Biztos csak jött és ment. Borzalmas nagy zajt csaptam, miközben felhoztam a bőröndömet, és nem találkoztam vele.

Knox zsebre tette a kulcsait.

– Ha látod, mondd meg neki, hogy keresem.

– Én is – tette hozzá Naomi. – Próbáltam elérni, hogy őt is meghívjam a vasárnapi vacsorára, de egyenesen a hangpostára kapcsolt.

– Akkor mondd meg azt is, hogy én is keresem – szólalt meg Waylay.

– Te mit akarsz tőle? – érdeklődött Knox.

Waylay vállat vont rózsaszín pulóverében.

– Nem t’om. Úgy éreztem, engem kihagytok valamiből.

Knox elkapta a tarkójánál fogva, és összekócolta a haját.

– Áh! Ezért kell extra erős hajlakkot használnom! – panaszkodott Waylay, de láttam, hogy elmosolyodik, amikor a mogorva, tetovált barátom megpuszilta a fejét.

Naominak és Waylay-nek sikerült a lehetetlen, vagyis meglágyították Knox Morgan szívét. Én pedig az első sorból nézhettem az előadást.

– Az ágy ma délután háromkor érkezik. A vacsora vasárnap hat órakor lesz – morogta Knox.

– De jöhetsz hamarabb is. Főleg, ha bort is hozol – jegyezte meg Naomi kacsintva.

– Meg üdítőt – tette hozzá Waylay.

– Vasárnap találkozunk.

Mindhárman elindultak a lépcső felé, Knox középen, miközben átölelte élete két legfontosabb nőjét.

– Köszönöm, hogy megszállhatok itt – kiáltottam utánuk.

Knox intett.

Figyeltem, ahogy távoznak, aztán becsuktam az ajtót. A növény fényes, zöld levele magára vonzotta a tekintetemet. Az volt az egyetlen otthonos tárgy az egyébként üres vásznon.

Korábban soha nem volt növényem. Sem állatom. Semmi olyan, ami nem bírt ki nélkülem néhány napot vagy hetet.

Reméltem, hogy nem fogom megölni, mielőtt végzek az itteni dolgommal. Sóhajtva felemeltem az aktát, amit Waylay megfogott, és kinyitottam.

Duncan Hugo arca bámult vissza rám.

– Nem bujkálhatsz örökre – közöltem a fotóval.

Hallottam, ahogy a folyosón halkan kinyílt, majd becsukódott Nash ajtaja.

3. fejezet

Halott a gödörben

Nash

A nap a fák lombkoronája fölé emelkedett, a fűszálak fagyos végét csillogó gyémántokká változtatva, miközben lehúzódtam a kocsimmal az út széléről. Nem foglalkoztam az őrülten kalapáló szívverésemmel, az izzadt tenyeremmel, vagy a mellkasomat szorongató érzéssel.

Knockemout nagy része még ágyban feküdt. Általában véve inkább iszogattunk éjszakába nyúlóan, minthogy hajnalban ébredjünk. Ami azt jelentette, hogy kevés eséllyel fogok belefutni valakibe ilyen korán idekint.

Nem volt szükségem rá, hogy az egész város arról beszéljen, Morgan rendőrfőnököt lelőtték, aztán megbolondult, miközben próbálta visszanyerni a rohadt emlékezetét.

Knox és Lucian beleavatkoznának a dologba, és olyasmibe ütnék a civil orrukat, amihez semmi közük. Naomi együttérzőn méregetne, miközben a szüleivel belefojtanának az ételekbe és a frissen mosott ruhákba. Liza J. úgy tenne, mintha semmi sem történt volna, ami Morganként az egyetlen reakció volt, amitől nem éreztem kényelmetlenül magamat. Végül kénytelen lennék táppénzre menni. Aztán mi az ördögöt csinálnék?

Legalább a munka miatt kénytelen voltam végigcsinálni egy megszokott rutint. Volt okom felkelni az ágyból – vagy a kanapéról – minden reggel.

És ha már úgyis felálltam a kanapéról meg felvettem az egyenruhámat, akkor akár valami hasznosat is csinálhattam.

Leparkoltam az autóval, majd leállítottam a motort. Fogtam a kulcsomat, kinyitottam az ajtót, és kiléptem a kavicsokra.

Hűvös, világos reggel volt. Nem túl párás és vaksötét, mint azon az éjszakán. Legalább ennyire emlékeztem belőle.

A szorongástól görcsbe rándult a gyomrom.

Mély levegőt vettem, hogy megnyugodjak. Négy másodpercig belélegeztem. Hétig bent tartottam. Nyolcnál kifújtam.

Aggódtam. Féltem, hogy soha nem fogok emlékezni. Attól is rettegtem, hogy eszembe jutnak a történtek. Nem tudtam, melyik lenne a rosszabb.

Az út túloldalán végtelen gaztenger terült el a régen lefoglalt ingatlan területén, amire jóformán már senki nem emlékezett.

A markomban tartott kemény fémkulcsra koncentráltam, ami a tenyerembe vájt, és hallgattam, ahogy a kavics megcsikordul a bakancsom alatt. Lassan sétáltam az autó felé, ami most nem volt ott. A kocsihoz, amire nem tudtam visszaemlékezni.

A mellkasom fájdalmasan összeszorult. Megtorpantam. Lehet, hogy az agyam nem emlékezett, de a testemben valami igen.

– Lélegezz, seggfej – szóltam magamra.

Négy. Hét. Nyolc.

Négy. Hét. Nyolc.

A lábam végre engedelmeskedett, és megint elindultam előre.

Hátulról közelítettem meg a járművet, egy sötét, négyajtós szedánt. Nem mintha emlékeztem volna rá. Vagy ezerszer megnéztem az autóm kamerájának felvételét az incidensről, és vártam, hátha eszembe jut valami. De minden alkalommal úgy éreztem, mintha valaki mást láttam volna a saját halálközeli élménye felé sétálni.

Kilenc lépés a kocsimtól a szedán hátsó lökhárítójáig.

Hüvelykujjammal megérintettem a hátsó világítást. Sokévnyi szolgálat után kezdett ártalmatlan rituálénak tűnni, ám ezúttal az ujjlenyomatom alapján azonosították az autót, amikor megtalálták.

Jéghideg verítékcsepp gördült végig a hátamon.

Miért nem emlékszem?

Fogok még valaha?

Észre sem venném, ha Hugo visszajönne, hogy befejezze, amit elkezdett?

Tudnám, hogy jön?

Érdekelne annyira, hogy megállítsam?

– Senki nem szereti a szánalmas rinyagépeket, seggfej – motyogtam.

Reszketve tettem még három lépést előre, amivel a vezetőülés mellé kerültem volna. Vér volt itt. Amikor először visszajöttem, képtelen voltam kiszállni az autóból. Csak ültem a kormány mögött, és a rozsdabarnára színeződött kavicsokat bámultam.

Mostanra eltűnt a folt. Elmosta a természet. De még láttam lelki szemeim előtt.

És valami hang maradt meg a fejemben, afféle sistergés vagy recsegés. Kísértett álmaimban. Nem tudtam, mi az, de fontosnak és rettenetesnek érződött.

– Bassza meg – motyogtam az orrom alatt.

A két szemöldököm közé tettem a hüvelykujjam, és megdörzsöltem a homlokomat.

Túl későn vettem elő a fegyveremet. Nem emlékszem a húsomba maró golyókra. A két gyors lövésre. A földre esésre. Vagy arra, ahogy Duncan Hugo kiszállt a kocsiból, és fölém tornyosult. Nem emlékszem, mit mondott, miközben rálépett a pisztolyt tartó csuklómra. Nem emlékszem, ahogy még egyszer, utoljára a fejemnek fogta a fegyvert. Nem emlékszem, mit mondott.

Csak azt tudom, hogy meghalhattam volna.

Meg kellett volna halnom.

Ha nem lett volna az a fényszóró.

Szerencse. Csupán a szerencse állt köztem és a végzetes golyó között.

Hugo elmenekült. Húsz másodperccel később egy késésben lévő nővér a sürgősségi osztályról észrevett, és azonnal munkához látott. Nem habozott. Nem esett pánikba. Pusztán végezte a dolgát a legjobb tudása szerint. Hat újabb perc telt el, mielőtt megérkezett a segítség. A mentősök, férfiak és nők, akiket életem nagy részében ismertem, követték a protokollt, és gyakorlottan végezték a munkájukat. Nem felejtették el a képzésüket. Nem veszítették el a fejüket, vagy reagáltak túl későn.

És mindeközben én szinte élettelenül feküdtem az út szélén.

Nem emlékszem, ahogy a nővér az én rádiómmal kért segítséget, miközben nyomást gyakorolt a sérülésemre. Nem emlékszem, ahogy Grave letérdelt mellém, és suttogott nekem, miközben a mentősök levágták az inget a testemről. Nem emlékszem, ahogy hordágyra fektettek, és bevittek a kórházba.

Egy részem meghalt itt azon az estén.

Talán a többinek is meg kellett volna.

Bele akartam rúgni egy kőbe, de nem találtam el, így a földbe ütöttem a lábujjamat.

– Áu! Bassza meg! – káromkodtam.

Ez az egész orrlógatás kezdett nagyon idegesíteni, de fogalmam sem volt, hogyan másszak ki a gödörből. Nem tudtam, képes vagyok-e rá egyáltalán.

Nem mentettem meg magam azon az estén.

Nem kaptam el a rosszfiút. Sőt, megsebezni sem tudtam.

Színtiszta szerencse, hogy még itt vagyok. Szerencse, hogy a nővér autista unokaöccse kikelt magából lefekvés előtt, amikor a nagynénjének el kellett volna indulnia dolgozni. Szerencse, hogy a nő segített a testvérének megnyugtatni a fiút, mielőtt elindult.

Becsuktam a szememet, és megint mély levegőt vettem, hogy leküzdjem a feszültséget. Megborzongtam, ahogy a reggeli szellő felszárította a jéghideg verítéket, ami eláztatta a ruhámat.

– Szedd össze magad! Gondolj valami másra. A kurva életbe, bármire, amitől nem utálod még jobban magadat.

Lina.

Meglepett, hova terelődtek a gondolataim. De ő jutott az eszembe. Ahogy a lépcsőn állt a tömbházban, és csillogott a szeme. Ahogy leguggolt mellém a koszos raktárban, és mosolygott. Csupa flört és magabiztosság volt. Becsuktam a szemem, miközben belekapaszkodtam a képbe. Láttam magam előtt sportos testalkatát, amit kiemelt feszes ruháival. Napbarnított, sima bőrét. Barna szemét, ami mindent észrevett.

Szinte éreztem az öblítője illatát, és a telt, rózsás ajkára koncentráltam, mintha kizárólag az tudna ehhez a világhoz láncolni.

Valami megmoccant a belsőmben. A tegnapi szikrák visszhangja.

Egy zaj rántott ki bizarr, útszéli fantáziálásomból.

Azonnal a pisztolyomra tettem a kezemet.

Ugatás. Vagy talán nyöszörgés. Az adrenalintól egyre jobban zúgott a fülem. Hallucináltam? Egy emlék tört rám? Egy kibaszott veszett mókus akarja mindjárt letépni az arcomat?

– Van itt valaki? – kiáltottam.

A csend volt az egyetlen válasz.

A birtok, ami párhuzamosan futott az út mellett, lejtett néhány lépést egy vízelvezető csatornához. Mögötte tüskék, gyomok és szömörcefák burjánzottak egészen az erdőig. A másik oldalon Hesslerék farmja volt, ami pokoli nagy üzleti forgalmat bonyolított le az éves kukoricalabirintussal meg a „szedd magad” tökárusítással.

Hegyeztem a fülemet, és közben igyekeztem lenyugtatni vágtázó szívverésemet és a légzésemet.

Mindig is bízhattam az ösztöneimben. Legalábbis régen azt hittem. Egy függő fiaként megtanultam felmérni az emberek hangulatát, kerestem a jeleket, hogy valami rossz van készülőben. A rendőrségi kiképzésem erre épített, és megtanította, hogy az átlagnál ügyesebben értékeljem a szituációkat, illetve mérjem fel az embereket.

De mindez korábban volt. Most az érzékeim eltompultak, és az ösztöneimet elfojtotta a rettegés, ami a felszín alatt parázslott. És a szüntelen visszatérő, semmihez sem köthető reccsenés, amit újra meg újra hallottam a gondolataimban.

– Ajánlom, hogy minden veszett mókus fusson tovább – jelentettem be az üres út szélén.

Aztán megint meghallottam. A fém fémhez súrlódó hangját.

Ez nem mókus.

Elővettem a szolgálati fegyveremet, és elindultam az enyhe lejtőn. A fagyos fű ropogott a talpam alatt. Minden lélegzetem meglátszott a levegőben. A szívem a fülemben dobolt.

– Knockmeouti rendőrség – kiáltottam, miközben körbenéztem a területen.

Hűvös szellő legyezgette a leveleket, amitől a fák suttogni kezdtek, és az izzadság a bőrömre fagyott. Egyedül vagyok itt. Egy szellem.

Ostobán éreztem magam, ahogy eltettem a fegyveremet.

Megtöröltem izzadt homlokomat a karommal.

– Ez röhejes.

Vissza akartam menni a kocsimhoz, hogy eltűnjek innen. Szerettem volna úgy tenni, mintha ez a hely nem is létezne, mintha én sem léteznék.

– Oké, mókus. Ezt a kört te nyerted – motyogtam.

De nem mentem el. Nem volt újabb hang, nem szaladt felém veszett mókus. Csupán egy láthatatlan stoptábla utasított, hogy maradjak.

Hirtelen ötlettől vezérelve a számhoz emeltem az ujjamat, és hangosan füttyentettem.

Ezúttal lehetetlen lett volna figyelmen kívül hagyni az ugatást, és a csikorgó, fémes hangot. Na, basszus. Talán mégsem tévedtek olyan nagyot az ösztöneim.

Megint fütyültem, és követtem a hangot a vízelvezető csatorna szájához. Leguggoltam, aztán a legmélyén észrevettem. Egy mocskos, sáros kutya ült a levelek és a törmelék tetején. Kis termetű volt, és talán egykoron fehér színű, de most ronda, barna bundája összecsomósodott.

Elöntött a megkönnyebbülés. Nem bolondultam meg, a kurva életbe. És nem egy rohadt veszett mókus volt.

– Szia, haver. Mit keresel ott bent?

A kutya oldalra döntötte a fejét, és óvatosan csóválni kezdte koszos farkát.

– Bekapcsolom az elemlámpámat, hogy jobban szemügyre vehesselek, oké? – Lassú, óvatos mozdulatokkal kihúztam a lámpát az övemből, és megvilágítottam vele a kutyát.

Szánalmasan reszketett.

– Jól beszorultál, mi? – kérdeztem. Egy rövid, rozsdás lánc tekeredett valami gallyra.

A kutya nyüszítve felemelte első mancsát.

– Nagyon lassan és óvatosan érted nyúlok, oké? Közelebb mászhatsz, ha szeretnél. Rendes fickó vagyok. Ígérem. – Hasra feküdtem a fűben, és benyomtam a vállamat a cső szájába. Kényelmetlenül szűk volt a hely, ráadásul vaksötétben voltunk, a zseblámpám fényét leszámítva.

A kutya nyüszítve hátrált.

– Értem. Én sem szeretem a szűk, sötét helyeket. De bátornak kell lenned, gyere közelebb. – Megveregettem a sáros, rozsdás fémet. – Gyere. Gyere ide, haver.

Négy lábra állt, vagyis inkább háromra, mert a negyediket felemelte.

– Ügyes, büdös kutya. Gyere ide, és veszek neked egy hamburgert – ígértem.

Ijesztően hosszú körmei izgatottan kopogtak, ahogy a kutya egy helyben lépkedett, de nem jött közelebb hozzám.

– Mit szólnál egy kis csirkehúshoz? Veszek neked egy doboznyi csirkefalatkát.

Ezúttal a másik oldalra döntötte a fejét.

– Nézd, haver. Nincs kedvem bemenni a városba, és idehozni egy hurkot, hogy halálra rémítselek vele. Sokkal könnyebb lenne, ha idevonszolnád azt a vézna hátsódat.

A koszos bundás zavartalanul méregetett. Aztán óvatosan tett felém egy lépést.

– Jó kutya.

– Nash!

Egy pillanattal azelőtt hallottam a nevemet, hogy valami meleg és szilárd ütközött a hátamnak. A becsapódástól felpattantam, és bevertem a fejemet a cső tetejébe.

– Au! Basszus!

A most már kellően rémült kutya hátratántorodott, hogy bevackolja magát a mocsokba.

Lüktető fejjel és vállal kászálódtam ki a csatornából. Az ösztöneimtől vezérelve elkaptam a támadómat, és a pillanatot kihasználva a földre tepertem az illetőt.

A nőt.

Lina meleg és puha volt alattam. A szeme elkerekedett a meglepetéstől, és belemarkolt az ingembe. Izzadt volt, a fülében fülhallgató.

– Mi a fenét csinálsz? – förmedtem rá, ahogy kirántottam az egyik fülesét.

– Én? Te mi a francért fekszel az út szélén?

Nekem feszült az öklével meg a csípőjével, de még az utóbbi idők súlyvesztesége ellenére sem tudott lelökni magáról.

Nagyjából ebben a pillanatban esett le, hogy milyen pozícióban vagyok. A hasunk és a mellkasunk összesimult. Az ágyékomat bölcsőbe fogta hosszú, formás lábával. Úgy éreztem a belőle áradó forróságot, mintha belenyomtam volna az arcomat egy kemencébe.

A testem ennek megfelelően reagált, és kőkemény merevedésem lett.

Egyszerre éreztem megkönnyebbülést és szégyent. Utóbbit egyértelműen a tisztesség és a jogi okok indokolták. Viszont az jó hír, hogy a felszerelésem láthatóan működik, ugyanis a lövöldözés óta nem vittem próbakörre. Rengeteg területen lettem csődtömeg, nem akartam még a farkamat is felírni a listára.

Lina lihegett alattam, és észrevettem, milyen gyorsan lüktet egy ér karcsú, kecses nyakán. A farkam egyre jobban lüktetett. Imádkoztam valamiféle csodáért, hogy ne vegye észre, mi történt velem.

– Azt hittem, holtan fekszel egy gödörben!

– Ezt sokszor megkapom – sziszegtem az összeszorított fogamon keresztül.

Rácsapott a mellkasomra.

– Nagyon vicces, seggfej.

Szinte észrevétlenül megmozdította a csípőjét. A farkam ezt azonnal érzékelte, és bármennyire is igyekeztem összeszedetten viselkedni, képtelen voltam kiverni a fejemből, hogy mit szeretnék vele csinálni.

Meg akartam mozdulni, behatolni a forróságába, hogy a testét kihasználva keltsem életre magamat. Látni akartam, ahogy önkéntelenül szétnyitja az ajkát, és becsukja a szemét, miközben belé hatolok. Érezni akartam, ahogy megfeszül körülöttem, és a nevemet suttogja azon a rekedt, szexi hangján.

Olyan mélyen szerettem volna belé temetni magamat, hogy amikor elélvez, engem is a csúcsra repítsen.

Ez több volt egyszerű, hétköznapi vonzalomnál. Az érzéseim szinte az irányíthatatlan sóvárgás határán billegtek.

A gondolataimban táncoló képek majdnem még megalázóbb helyzetbe sodortak. Nagy nehezen összeszedtem magam, és elléptem a szakadék széléről.

– Baszd meg… – motyogtam az orrom alatt.

– Itt?

Elkerekedett a szemem, ahogy ránéztem. Mélybarna szeme vidáman csillogott, illetve valami más is tükröződött benne. Valami veszélyes.

– Csak vicceltem, nagymenő. Mondhatni.

Megint fészkelődni kezdett alattam, amitől megfeszült az állkapcsom. Lángolt a tüdőm, amiről eszembe jutott, hogy lélegeznem kell. Már nem hideg veríték ütközött ki a hátamon.

– Belém fúródott a pisztolyod.

– Az nem a pisztolyom – morogtam összeszorított fogamon keresztül.

Kacéran elmosolyodott.

– Tudom.

– Akkor ne fészkelődj.

Újabb harminc másodpercnek kellett eltelnie, de sikerült lemásznom róla. Talpra álltam, aztán kinyújtottam a kezem, hogy őt is felhúzzam. Zavaromban a szükségesnél erősebben rántottam meg, amitől a mellkasomnak ütközött.

– Hékás, nagyfiú!

– Bocsánat – mondtam, ahogy megfogtam a vállát, aztán tudatosan hátraléptem.

– Ne kérj elnézést. Akkor várnám el tőled a bocsánatkérést, ha nem reagáltál volna nagyon is egészségesen, amikor a földre tepertél.

– Akkor szívesen?

A külsejéből ítélve futni volt. Edzőnadrágot és vékony, hosszú ujjú felsőt viselt, mindkettő második bőrként feszült rá. Sportmelltartója türkizkék volt, a futócipője narancssárga. A telefonját az egyik karjára csatolta, és egy paprikaspray-t dugott a nadrágja derekába.

Oldalra döntött fejjel viszonozta néma bámulásomat. A pillantása felért egy simogatással. Ez jó hír a halott bensőmnek. Rossz az erekciómnak, amitől próbáltam megszabadulni.

Egy hosszú, túlfűtött pillanatig a kelleténél közelebb álltunk egymáshoz, a tekintetünk a másikat falta, és elakadt a lélegzetünk.

A szikrák lángra kaptak és szétterjedtek a testemben, mindenemet felmelegítve. Újra meg akartam érinteni. Szükségem volt rá. De ahogy felemeltem a kezem, hangos sípolás terelte el a figyelmemet.

Lina hátraugrott, és a csuklójára tette a kezét.

– Mi a franc volt ez? – kérdeztem.

– Semmi. Csak… egy figyelmeztetés – felelte az óráját nyomkodva.

Hazudott. Biztos voltam benne. De mielőtt választ követelhettem volna, szánalmas nyüszítés visszhangzott a csatornából.

Lina felvonta a szemöldökét.

– És ez mi a fene volt?

– Egy kutya. Legalábbis azt hiszem, kutya – válaszoltam.

– Ezért feküdtél a földön? – tette fel a kérdést, ahogy megkerülve engem elindult a csatornához.

– Nem. Heti kétszer-háromszor rutinszerűen bepréselem magam a vízelvezető csatornákba. Benne van a munkaköri leírásomban.

– Vicces vagy, nagymenő – kiáltotta hátra Lina a válla fölött, miközben négykézlábra ereszkedett a csatorna előtt.

Megdörzsöltem a homlokomat, és igyekeztem nem észrevenni provokatív testhelyzetét, ugyanis már éppen eléggé felébresztette a szexuális étvágyamat.

– Össze fogod koszolni a ruhádat – figyelmeztettem, miközben a kék eget bámultam, nem pedig őt, ahogy négykézláb a csatorna felé mászott.

– Erre találták ki a mosodát és a vásárlást – válaszolta, miközben bedugta a fejét a nyíláson.

Az erekciómra néztem, ami a cipzáramnak és az övemnek feszült.

– Szia, édesem. Mi lenne, ha kijönnél onnan, hogy segíthessek?

A kutyával beszélgetett, vagyis duruzsolt neki. Tisztában voltam vele. De valami idióta, kétségbeesett vágy a lelkemben válaszolt a megnyugtató, rekedt hangjára.

– Hadd intézzem én – mondtam a formás hátsójának.

– Milyen ügyes kisfiú… vagy kislány – kezdte Lina, mielőtt kihúzta a fejét a csatornából. Piszkos lett az arca és a ruhája. – Van valami kaja a kocsidban, nagymenő?

Nekem ez miért nem jutott eszembe?

– A kesztyűtartóban van egy csomag szárított marhahús.

– Megosztanád az új barátunkkal? Azt hiszem, valami ínycsiklandó falattal közelebb tudom csalogatni, hogy megfogjam.

Ő volt az ínycsiklandó. Képes lettem volna hason csúszni a fagyos sárban, hogy jobban megnézzem magamnak, de az én voltam, nem pedig egy félig kihűlt kóbor állat.

A kocsimhoz sétáltam, és közben imádkoztam, hogy a vér visszatérjen az ágyékomból a testem többi részébe. Megkerestem a szárított marhahúst, aztán kivettem még néhány eszközt a vészhelyzetekre becsomagolt felszerelésből, például egy pórázt, egy kutyatálat és egy palack vizet.

Mire visszaértem, Lina még mélyebbre mászott a csatornában, a hasán feküdt, és csak deréktól lefelé látszott. Mellé guggoltam, és bekukkantottam a csőbe. A koszos kis szőrgolyóm közelebb oldalgott hozzá, és már majdnem olyan távolságban volt, hogy meg tudja nyalni vagy harapni.

– Légy óvatos! – figyelmeztettem. Megint eszembe jutott a veszett mókus.

– Nem fog megtámadni ez az aranyos kisbaba. De tönkreteszi majd ezt a szép felsőt, amikor magamhoz ölelem. Nem számít, megéri. Ugye, hercegnő?

Elkezdtem szorongani. Meg sem próbáltam kideríteni, hogy ezúttal mi váltotta ki belőlem. Manapság mindennek ilyen hatása volt rám.

– Lina, komolyan beszélek. Ez rendőrségi ügy. Hadd intézzem én – jelentettem ki határozottan.

– Ugye nem akarod elővenni a jelvényedet egy reszkető kóbor állat miatt? – Hátborzongatón visszhangzottak a szavai.

– Nem akarom, hogy megsérülj.

– Nem fogok megsérülni, vagy ha mégis, hát, az én döntésem volt, és mindketten meg tudunk majd birkózni vele. Plusz amúgy sem férnél be ide a széles, hősies válladdal.

Szólnom kellett volna a gyepmesternek. A gizda Deke simán beférne oda.

Nem láttam rendesen, de mintha a kutya közelebb araszolt volna, hogy óvatosan megszagolja Lina kinyújtott kezét.

– Kérem a kaját, Nash – szólt Lina. Hátranyújtotta egyik kezét, és megmozgatta az ujjait.

A félkemény farkam továbbra sem tudta teljesen figyelmen kívül hagyni a hátsóját. De sikerült kibontanom a csomagot, és adtam a szárított marhahúsból.

Lina elvette, aztán a kutya felé nyújtotta.

– Tessék, édesem.

A kis, sáros szőrgolyó a hasán csúszva mászott óvatosan előre.

A kis testű kutyák is harapnak. Lina nem tudott volna hárítani egy támadást. További aggodalomra adtak okot a különböző fertőzések. Ki tudja, milyen paraziták nőttek ebben a kis korcsban? Mi történik, ha Lina elkap valami fertőzést, vagy plasztikai műtétet kell végrehajtani az arcán? És mindezt az én felügyeletem alatt.

Lina tovább cuppogott, a kutya egyre közelebb kúszott hozzá, nekem meg majdnem kiugrott a szívem a mellkasomból.

– Ezt nézd. Finom kis szárított marhahús. Csak a tiéd – mondta, csábítóan lengetve az ételt a kutya orra előtt.

Megfogtam Lina csípőjét, és felkészültem, hogy kihúzzam.

– Nem, a kedves férfi csak átölel hátulról. Nem hozza rád a frászt az ijesztő kisugárzásával – folytatta.

– Nincs ijesztő kisugárzásom – morogtam.

– Nash, ha erősebben markolsz, tele leszek kék-zöld foltokkal. És nem azért, mert jót szórakoztunk együtt – jegyezte meg.

Lepillantottam, és észrevettem, hogy elfehéredő ízületekkel markolom a csípőjét. Lazítottam a szorításomon.

– Jó kislány! – mondta Lina, én pedig lehajoltam, hogy lássam, mi történt. Azonban a vállam akadályozott a mozgásban, ráadásul a korábban említett fenék eltakarta előlem a kilátást.

– Sikerült elkapnom ezt az édes kislányt – jelentette be Lina. – Viszont van egy kis probléma.

– Micsoda?

– Nem tudok kimászni úgy, hogy közben őt is tartom. Muszáj lesz kihúznod innen.

Megint a fenekét bámultam. Nagyon óvatosan kell majd megfogalmaznom a jegyzőkönyvet, különben Grave kurva jót fog szórakozni rajta.

– Gyerünk, rendőrfőnök. Nem harapok. Húzz ki ebből az undorító trutyiból, mielőtt eszembe jut a veszettség meg a bolhák.

Két választásom volt. Vagy felállok, és a bokájánál fogva rángatom ki, vagy térdelve a csípőjét húzva.

– Csak hogy tudd, azt az opciót választom, amivel a legkevesebbet ártok a hátadnak.

– Fogj meg, és húzz ki.

– Rendben. De állíts meg, ha kényelmetlenül érzed magad, vagy megijed a kutya.

– Jézusom, Nash, engedélyt adok, hogy a seggemnél fogva húzz ki ebből a csatornából. Csak csináld már!

Azon agyaltam, hogyan juttatott idáig egy rövid mentális gyakorlat, miközben megmarkoltam a csípőjét, és az ágyékomhoz húztam. Alig sikerült magamba fojtanom a nyögésemet, ahogy Lina felsőteste kicsúszott a csatornából.

– Minden rendben? – kérdeztem összeszorított fogakkal.

– Persze. Nagyon aranyos kislány. Állati büdös, de barátságos.

Szorosabban markoltam a csípőjét.

– Honnan tudod, hogy szuka?

– Rózsaszín nyakörve van a sok mocsok alatt.

Nagyon reméltem, hogy nem egy autót hallottam közeledni az úton.

– Istenre esküszöm, ha valaki elhajt mellettünk… – motyogtam.

– Gyerünk, nagymenő. Mutasd, mit tudsz – biztatott Lina.

A kutya izgatottan vakkantott, mintha egyetértene a megmentőjével.

Hátrébb kúsztam a térdemen, aztán megrántottam a csípőjét. Tökéletes domborulatai megint a megfelelő testrészemhez nyomódtak. De ezúttal a feje, a karja és a kutya is kicsúszott a csatornából a deres fűre. Lina négykézláb könyökölt, a feneke az ágyékomhoz préselődött. A szívverésem a háromszorosára gyorsult, és a szédülésemnek kivételesen semmi köze nem volt a szorongáshoz.

Egy divatos Porsche húzódott le az út szélén az autóm mögött.

– Segítsek, rendőrfőnök? – kérdezte Naomi legjobb barátja, Stefan Liao a volán mögül vigyorogva.

Linára néztem, aki felvont szemöldökkel méregetett a válla fölött. Úgy nézett ki, mintha az út mellett dugtam volna a nővel.

– Szerintem megoldjuk, Stef – kiáltotta vissza.

Stef szalutált, és csibészesen vigyorgott.

– Hát, akkor megyek, és mindenkinek elmesélem, hogyan szokta indítani Morgan rendőrfőnök a szombat reggeleket.

– Letartóztatlak, amiért ilyen tenyérbemászó vagy – figyelmeztettem.

– Te már csak tudod, rendőrfőnök – mondta Stef. Kacsintva intett, aztán elhajtott a város felé.

– Nash?

– Mi van? – morogtam.

– Elengednél? Kezdenek olyan irányt venni a gondolataim, amitől elpirulna az új barátunk.

Az orrom alatt szitkozódva vettem le a kezemet – és az ágyékomat – a testéről, aztán rátettem a pórázt a kutya sovány nyakára. Valóban egy koszos rózsaszín nyakörvet viselt biléta nélkül. A kutya meg a nyakörv is úgy nézett ki, mintha a sárban dagonyáztak volna.

Nem tudtam, hogy a nőt vagy a kutyát emeljem fel, de aztán eldöntöttem, hogy a kutya a biztonságosabb választás. Szánalmasan reszketett a karomban, miközben loboncos farka idegesen kopogtatta a hasamat. Lina talpra állt.

– Gratulálok, apuka. Kislány – szólalt meg. Elővette a telefonját, és készített rólam egy fényképet.

– Hagyd abba – utasítottam mogorván.

– Ne aggódj. Csak a derekadig fényképeztelek, hogy senki ne lássa, mekkora a felszerelésed – ugratott, miközben elém állt, és hármunkról is készített egy szelfit. Mogorva képet vágtam hozzá, úgyhogy kinevetett.

A kutya feljebb kapaszkodott a mellkasomon, és reszketett a karomban.

– Lina, esküszöm, hogy…

A mellkasomra fektette a tenyerét, mire azonnal lecsillapodtam.

– Nyugodj meg, Nash. – Kedves volt a hangja, mintha megint azzal a szerencsétlen kutyával beszélne. – Csak ugratlak. Jól vagy. Én is jól vagyok. Minden rendben.

– Ez illetlenség. Illetlen voltam – erősködtem.

– Mindenáron ostorozni akarod magadat, ugye?

A kutya az állam alá fúrta a fejét, mintha megvédhetném.

– Ehhez mit szólsz? – kérdezte Lina, miközben a másik kezével a kutyát simogatta. – Nem foglak ugratni… átmenetileg. Ha elismered, hogy vannak rosszabb dolgok is annál, hogy fizikailag vonzónak találsz még izzadtan és sárosan is. Oké?

A büdös kis vakarcs ezt a pillanatot választotta arra, hogy az állkapcsomtól a szemgolyómig végignyalja az arcomat.

– Szerintem kedvel téged – jegyezte meg Lina.

– Olyan a szaga, mint egy szennyvíztisztítónak – panaszkodtam. De aztán a kiskutya a szemembe nézett, és éreztem valamit. Nem olyan szikrákat, amik rendszeresen megrohamoztak, amikor Lina karnyújtásnyira volt tőlem, hanem valami mást. Valami édesebbet, szomorúbbat.

– Szóval mi a terv, rendőrfőnök? – faggatott Lina.

– Terv? – ismételtem meg, miközben továbbra is a szánalmas, barna kutyaszempárba néztem.

4. fejezet

Förtelmesen mocskos

Lina

Miután megetettük, megitattuk és egy tiszta pólóba bugyoláltuk a szőrgolyót, beszálltam az anyósülésre a rendőrfőnök pulóverében. Nem sejtettem, hogy így indul majd a reggelem. Azt hittem, egy hosszú futás kitisztítja a gondolataimat, az még a legmerészebb álmaimban sem merült fel bennem, hogy „kutyapózban” végzem Nash Morgannel.

A férfi lenyűgözően összeszedett volt, miközben becsukta mögöttem az ajtót, megkerülte az autót, és beült a kormány mögé. Egy pillanatig nem mozdult. Fáradtság és feszültség sugárzott belőle, ahogy kinézett a szélvédőn.

– Itt történt? – kérdeztem. Olvastam az újságcikkeket és a jelentéseket a végzetes igazoltatásról.

– Micsoda? – motyogta tudatlanságot színlelve, ahogy bekapcsolta a biztonsági övét.

– Ó, szóval ezt fogjuk játszani? Oké. Teljesen véletlenül álltál meg azon a helyen, ahol lelőttek, aztán a röntgenlátásoddal kiderítetted, hogy egy kutya szorult az esővíz-elvezető csatornába.

– Nem – felelte, aztán beindította a motort, és feltekerte a fűtést. – A szuperhallásom segített, nem a röntgenlátásom.

Az ajkamba haraptam, de csak kiböktem:

– Igaz, hogy nem emlékszel semmire?

Felmordult, majd megfordult az autóval, és elindult a városba.

Hát jó.

* * *

Nash a meggybordó Chargerem mellett parkolt le a tömbházunk mögött. Knox kocsmájának, a Honky Tonknak a parkolója üresen állt, néhány járművet leszámítva, amik az előző esti italozások után maradhattak itt.

A büdös, koszos szőrgolyót néztük az ölemben, aztán Nash rám pillantott. Farmerkék szemében fájdalom ült, amitől feléledt bennem a nőkre jellemző, rendkívül idegesítő vágy, hogy enyhítsem a fájdalmát.

– Köszönöm a segítségedet – szólalt meg végül.

– Bármikor. Remélem, nem botránkoztattalak meg túlságosan – piszkáltam.

Elfordította a tekintetét, és megdörzsölte a homlokát, ami idegességről árulkodott.

– Nehogy megint elkezdj bocsánatot kérni – figyelmeztettem.

Visszafordult felém, és elmosolyodott.

– Mit akarsz, mit mondjak? – kérdezte.

– Mit szólnál ahhoz, hogy „fürdessük meg ezt a szőrcsomót”? – javasoltam, majd kinyitottam az ajtót.

Követett.

– Nem szükséges segítened. Innentől átveszem.

– Érdekel, mi lesz vele. Plusz amúgy is csupa kosz vagyok. Ráadásul, ha a gyerekkori emlékeim nem csalnak, négy kéz jobb a kettőnél, amikor egy kutya fürdetéséről van szó.

Elindultam a hátsó bejárat felé, és elrejtettem a mosolyomat, amikor hallottam, hogy az orra alatt szitkozódik, majd követett befelé.

Felzárkózott mellém, a szükségesnél egy kicsit közelebb, aztán kinyitotta előttem az ajtót. A kutya kidugta a fejét a póló alól, és éreztem, hogy bozontos farkával a hasamat csapkodja.

A szokottnál lassabban sétáltam fel a lépcsőn, mert egyaránt tudatában voltam a karomban tartott csöppségnek és a mellettem haladó férfinak.

– Nem baj, ha nálad fürdetjük meg? – kérdeztem a lépcsőn. Volt egy doboznyi akta az asztalomon, amit egyáltalán nem akartam megmutatni Nashnek.

– Nem, dehogy – válaszolta egy kis habozás után.

A lépcső tetején a válla az enyémet súrolta, amikor a zsebébe nyúlt a kulcsáért. Megint éreztem. A szikrát, ami minden alkalommal lángra kapott, amikor egymáshoz értünk. Nem szabadott volna így éreznem. Nem szerettem a spontán fizikai érintéseket. Mindig túlontúl óvatos voltam ezen a téren. De Nashsel… más volt.

Bedugta a kulcsot a zárba, majd kinyitotta az ajtót, és félreállt, hogy előreengedjen.

Meglepetten pislogtam. A lakása tükörképe volt az enyémnek, a hálószobánk és a fürdőszobánk falán pedig osztoztunk. Azonban míg az enyém egy felújításra váró üres vászon volt, addig Nash lakását valaki ebben az évtizedben renoválta. Viszont óriási volt a kupi.

A férfi egyáltalán nem tűnt trehánynak, de a bizonyíték tagadhatatlanul ott volt a szemem előtt.

A sötétítőt behúzta az ablakon, kizárva a fényt és az utca képét. Félig összehajtott ruhákat láttam a dohányzóasztalon. Úgy nézett ki, mintha menet közben megunta volna, és egy ideje csak a halom tetejéről kapná le a tiszta ruhákat. A padlót koszos ruhadarabok, erősítő gumiszalagok – biztos a fizikoterápia miatt – és jobbulást kívánó üzenetek borították. Egy gyűrött takaró és párna hevert a kanapén.

A konyhába új felszerelések meg gránitpult lett berakva, és mivel a helyiség egy légtérben volt a nappalival, gond nélkül láthattam a koszos edényeket, a régi elviteles dobozokat és legalább négy elhervadt virágcsokrot. Az ebédlőasztala, akárcsak az enyém, tele volt aktákkal és felbontatlan levelekkel.

Az egész helynek állott szaga volt, mintha nem szellőztettek volna eleget. Mintha senki nem lakott volna itt.

– Öhm… hát… általában nincs ilyen nagy rendetlenség. Mostanában sok volt a dolgom – mondta, és hallottam a hangján, mennyire zavarban van.

Most már száz százalékig biztos voltam benne, hogy a sebei mélyebbre nyúltak, mint amit elárult.

– A fürdőszoba? – tettem fel a kérdést.

– Arra – felelte a hálószoba felé mutatva, és egy kicsit szégyenlősnek látszott.

A hálószobában nem volt akkora kupi, mint a lakás többi részében. Sőt, tulajdonképpen úgy nézett ki, mint egy üres hotelszoba. A bútorok – az ágy, a komód, az éjjeliszekrények – mind passzoltak egymáshoz. A szépen bevetett ágy fölé countryzenés posztereket akasztottak bekeretezve. Az egyik éjjeliszekrényen gyógyszeres dobozok sorakoztak, mint a katonák. A tetejüket vékony porréteg borította.

Egyértelmű, hogy a férfi a kanapén alszik.

A fürdőszoba tipikus agglegénylaknak bizonyult. Kevés holmi, és abszolút semmi törekvés a kellemes atmoszférára. Csak annyit mondok: a zuhanyfüggöny meg a törölközők bézs színűek voltak…

A kád jobban nézett ki, fémlábakon állt a modern csempén. Egy tökéletesen jól hasznosítható szennyeskosár mellett egy halom piszkos ruha hevert a padlón. Ha a férfi nem épp a démonaival küszködött volna, tuti, hogy pontot veszítene ezért a ballépésért.

– Becsukod az ajtót? – kérdeztem.

Egy kicsit még kábának tűnt. Volt valami a sebzett Nash Morganben, ami megérintett. Szinte fullasztó késztetést éreztem arra, hogy megvigasztaljam.

– Nash? – kinyújtottam a kezemet, és megszorítottam a karját.

Összerezzent, és megrázta a fejét.

– Igen. Bocsánat. Mit mondtál?

– Becsuknád az ajtót, hogy a büdös kis haverunk ne szökjön ki?

– Persze. – Halkan becsukta az ajtót, aztán megint megdörzsölte a homlokát. – Elnézést a rendetlenségért.

Olyan elveszettnek tűnt, hogy szerettem volna leteperni, majd megcsókolni, hogy jobb kedvre derítsem. Helyette a szeme elé emeltem a kutyát.

– Engem csak ez a piszok érdekel.

Letettem a kutyát, és kicsomagoltam a pólóból. Azonnal a padlóra nyomta az orrát, és elkezdett szimatolni. A bátor kislány felderítette az új környezetet.

Nash lendületet kapott, mintha egy életre kelt Pinokkió lett volna. Lehajolt, és megnyitotta a csapot a kádban. A város nem tévedett a formás fenekével kapcsolatban, konstatáltam, ahogy levettem magamról a pulóverét.

Felemeltem a koszos pólót, amit a kutya köré tekertünk.

– Ezt lehet, hogy el kell égetned.

– Talán az egész fürdőszobára ez a sors vár. – A kutya felé biccentett, ami sáros kis tappancsnyomokat hagyott mindenfelé.

Lerántottam magamról a piszkos haspólómat, és a megkérdőjelezhető szennyeskupacra hajítottam.

Nash hosszasan bámulta a sportmelltartómat, aztán olyan gyorsan fordult el, hogy ellenőrizze a víz hőmérsékletét a kezével, és szükségtelenül megigazítsa a zuhanyfüggönyt, hogy attól féltem, megerőlteti az ízületeit.

Édes, és valódi úriember.

Határozottan nem az esetem. De be kellett ismernem, tetszik, hogy kibillentem az egyensúlyából.

Nash került a tekintetével, miközben elővett néhány törölközőt a szekrényből, és ledobott kettőt a padlóra a kád mellett, a harmadikat pedig a mosdókagylóra terítette.

– Jobb, ha leveszed az inged, nagymenő – tanácsoltam.

Az egyenruhájára pillantott, ami csupa sár- és fűfoltos volt. Grimaszolva kigombolta és levette, majd a szennyeskosárba hajította. Aztán felemelte a koszos ruhákat a padlóról, és azokat is a szennyestartóba rakta.

Egy fehér póló maradt rajta, ami a mellkasára simult. Színes kineziológiai tapaszt láttam a bal karján, amilyet a sportolók szoktak használni a sérüléseiknél.

– Hoznál valami nagyobb bögrét, vagy ilyesmit a konyhából? Nem szeretném a tust használni, nehogy halálra rémítsem vele – mondta.

– Persze. – Otthagytam a kutyával, és elkezdtem keresni valami öblítésre alkalmas tárgyat.

Egy gyors kutatás nyilvánvalóvá tette, hogy a pasinak szinte az összes edénye vagy a mosogatóban, vagy a mosogatógépben van, ami a szag alapján nem mostanában lett beindítva. Mosogatótablettát dobtam a gépbe, és elindítottam egy programot, majd kézzel elöblítettem egy nagy, műanyag poharat a Dino’sból.

Csupán egy icipici bűntudatot éreztem, amikor elsétáltam az asztala mellett, és meglestem az aktáit.

Épp visszafelé tartottam a fürdőszobába, szóval nem direkt mentem arra. Plusz feladatom volt. Ráadásul nem én tehettem róla, hogy elöl hagyta őket, érveltem magamban.

Alig harminc másodpercbe telt, hogy kiszúrjak három aktát.

Hugo, Duncan.

Witt, Tina.

217.

A 217 a rendőrségi kód volt az emberölési kísérletre. Nem kellett zseninek lennem ahhoz, hogy kitaláljam, valószínűleg Nash lelövésének rendőrségi jelentése volt. Egyértelműen felkeltette a kíváncsiságomat. Csupán egy futó pillantásra volt időm, de muszáj volt betartanom a fontossági sorrendet. Gyorsan a fürdőszobára néztem, aztán egy ujjal felemeltem a Hugo-akta tetejét. Koszosnak éreztem a dokumentumot, és rádöbbentem, hogy akárcsak az éjjeliszekrényt a hálószobájában, ezt is vékony porréteg borítja.

Alig tudtam rápillantani az első oldalra, amin egy előnytelen rendőrségi fotó volt néhány évvel ezelőttről, amikor meghallottam:

– Találtál valamit?

Ijedten hagytam becsukódni az aktát, és őrülten felgyorsult a szívverésem, mire felfogtam, hogy Nash a fürdőszobából kiabált.

Hátraléptem az asztaltól, és felsóhajtottam.

– Jövök – kiáltottam vissza erőtlenül.

Miután visszaértem a fürdőszobába, a szívem majd’ kiugrott a mellkasomból. Nash félmeztelen volt, ronggyá ázott pólója a padlón hevert a fürdőkád mellett. És mosolygott. Teli szájjal, nagyon szexin.

A félmeztelenségétől és a vigyorától földbe gyökerezett a lábam, és kiélveztem a látványt.

– Ha továbbra is így fogod csapkodni a vizet, el fogod áztatni az alattunk lévő barbershopot – figyelmeztette Nash a kutyát, miközben az állat a kád egyik végéből a másikba rohangált. Nash lefröcskölte vízzel, mire a kutya rekedten, de boldogan vakkantott.

Felnevettem. A férfi és a kutya egyszerre fordultak felém.

– Gondoltam, beteszem a fürdőkádba, hogy kiderüljön, ránk támad-e – árulta el Nash.

Lehet, hogy a pasi élete porosodott, azonban a hősiesség nem veszett ki belőle. A korábbi, icipici bűntudatból valami nagyobb, erősebb érzelem lett, és hálát adtam mindennek, ami szent, hogy nem kapott rajta a kutakodáson.

Vékony vonal húzódik a szükséges kockázatvállalás és a hülyeség között.

Csatlakoztam hozzá a padlón, letérdeltem az egyik összehajtott törölközőre, és felé nyújtottam a poharat.

– Úgy látom, jól szórakoztok – jegyeztem meg, és igyekeztem, nehogy kihallatszon a hangomból, hogy az előbb sértettem meg Nash privát szféráját.

Az ázott kis manó az első mancsát a kád peremére tette, és imádattal nézett ránk. Boldogan csóválta a farkát, koszos vizet csapkodva mindenfelé.

– Nézzük, meg tudod-e fogni, amíg leöblítem – javasolta Nash, tiszta vizet töltve a pohárba.

– Gyere ide, te szőrös kis hableány.

Egymás mellett ügyködtünk, dörzsöltük, samponoztuk és öblítettük a kutyát, közben pedig hangosan nevettünk.

Minden alkalommal, amikor Nash csupasz karja az enyémhez ért, csupa libabőr lettem. Folyamatos késztetést éreztem, hogy közelebb húzódjak hozzá ahelyett, hogy eltávolodnék tőle, így felmerült bennem, hogy mi a franc bajom lehet. Annyira közel voltunk egymáshoz, hogy láttam minden rezzenését, amikor rosszul mozdította a sérült vállát. De egyszer sem panaszkodott.

Négyszer kellett vizet cserélnünk, és fél óra telt el, mire a kutya végre tiszta volt.

A drótszőre többnyire fehér színben tündökölt, néhány sötét foltot leszámítva a lábán. Az egyik füle pöttyös volt, a másik barna és fekete.

– Hogy fogod nevezni? – kérdeztem, miközben Nash kivette a kutyát a kádból. Az állat lelkesen nyalogatta az arcát.

– Én? – Elhúzta a fejét a rózsaszín nyelv elől. – Ne nyalogass!

– Nem hibáztatom. Nyalogatnivaló arcod van.

Nash tüzes pillantást vetett rám, mielőtt óvatosan letette a kutyát. Az állat megrázta magát vizet fröcskölve mindenfelé.

Fogtam egy törölközőt, és rátekertem a kutyára.

– Te találtad. Így te adhatsz neki nevet.

– Nyakörv volt rajta. Valószínűleg már van neve.

A kutya mocorgott a kezem alatt, miközben szárazra töröltem szőrös kis testét.

– Talán megérdemel egy újat. Új név az újrakezdéshez.

Nash egy hosszú pillanatig némán méregetett, mire legszívesebben fészkelődni kezdtem volna a vizslatásától. Aztán annyit kérdezett:

– Éhes vagy?

* * *

– Kósza? Mázli? – A tiszta kutyát fürkésztem, miközben kávét főztem.

Nash felpillantott a rántottakészítésből.

– Mocsok?

– Nem. Nem reagál. Lula? – Letérdeltem a padlóra, és tapsoltam egyet. A kutya hozzám sétált, és boldogan elfogadta a szeretetteljes simogatást.

– Gizmó? Szecska?

– Szecska? – kérdeztem vissza.

– Tini Nindzsa Teknőcök – válaszolta Nash megint mosolyogva.

– Szecska mester egy csatornapatkány volt.

– Csatornapatkány harcművész képességekkel – mutatott rá.

– Ennek az ifjú hölgynek elegáns név kell – erősködtem. – Mint a Poppy vagy a Jennifer.

A kutya egyikre sem reagált, azonban a férfi szórakozottan elvigyorodott.

– Mit szólsz a Buffyhoz?

A kutya szőrébe rejtettem a mosolyomat.

– A vámpírvadász?

Nash rám mutatott a fakanállal.

– Pontosan.

– Nekem tetszik, de úgy tűnik, őt nem hozza izgalomba – jegyeztem meg.

Átmehettem volna a szomszédba felöltözni, amíg Nash reggelit készít, de aztán úgy döntöttem, hogy inkább megint felveszem a pulóverét, és maradok. Ő – sajnos – átöltözött, tiszta pólót és farmernadrágot vett fel.

Most pedig kényelmes, családias légkörben voltunk együtt a konyhában. Főtt a kávé, egy jóképű férfi mezítláb készített reggelit a tűzhelynél, és a hűséges kutya a lábunk körül táncolt.

Nash a rántotta egy részét kitette a három papírtányér egyikére, amiket felsorakoztatott. A kiskutya kipattant az ölemből, és felkapaszkodott Nash lábára.

– Hátrább az agarakkal. Hagyd, hogy előbb kihűljön – közölte vele. A kutya rekedt ugatása arról árulkodott, hogy eszében sincs nyugton maradni.

Felálltam, és megmostam a kezemet. Nash odadobta nekem a konyharuhát a válláról, aztán elkezdte megszórni sajttal a rántottát. Nyájas hangulatba kerültem, így elmostam két koszos bögrét, amit a pulton találtam.

A pirító pont akkor dobta ki a két szépen megbarnított kenyeret, amikor az első csészébe kávét töltöttem.

– Egy csőben találtuk. Mit szólsz a Piperhez? – javasolta Nash hirtelen.

A kutya fülelni kezdett, aztán leült, és oldalra döntötte a fejét.

– Ez tetszik neki – mondtam. – Ugye, Piper?

Elismerőn rázta a popóját.

– Azt hiszem, megvan a nyertes – értett egyet Nash.

A másik bögrébe is töltöttem kávét, majd néztem, ahogy a férfi letesz egy tányér rántottát a padlóra.

– Gyere érte, Piper.

A kutya rávetette magát, és az első mancsával a tányéron landolt, ahogy bekebelezte a reggelijét.

– Megint meg kell majd fürdetnünk – mondtam nevetve.

Nash a maradék két tányérra tett egy-egy pirítóst, majd a jobb kezével ügyetlenül elosztotta a sajtos rántottát.

– És megint meg kell majd etetnünk – jegyezte meg, miközben az egyik tányért átadta nekem.

Nash Morgan egy napon nagyon szerencséssé fog tenni egy nőt.

Állva ettünk a konyhában, ami biztonságosabbnak és kevésbé családiasnak tűnt, mintha helyet csináltunk volna az asztalnál. Bár nem bántam volna, ha még egyszer belekukkanthatok azokba az aktákba.

Feladatom volt a városban, nem szabadott bonyolítanom a helyzetet azzal, hogy összemelegszem az igazságtalanul dögös szomszédommal.

Akkor sem, ha igazán finom sajtos rántottát csinál. És nagyon jól néz ki a tiszta pólójában, a sebzett tekintetével. Valahányszor találkozott a pillantásunk, éreztem… valamit. Mintha a köztünk lévő tér megtelt volna elektromossággal, ami egyre csak fokozódott.

– Mitől érzed, hogy élsz? – kérdezte hirtelen.

– Tessék? – reagáltam értelmesen, miközben tele volt a szám pirítóssal.

Nash a bögréjét markolva nézett rám, és a reggelije felét otthagyta a tányérján.

Muszáj ennie. A testnek üzemanyag kell, hogy meggyógyuljon.

– Régen akkor éreztem, hogy élek, amikor bementem az őrsre. Minden reggel úgy sétáltam be oda, hogy fogalmam sem volt, mit tartogat a nap, de készen álltam bármire – motyogta szinte csak magának.

– Most már nem ezt érzed? – faggattam.

Féloldalasan vállat vont, azonban az engem vizslató tekintete valami komolyról árulkodott.

– Szóval nálad mi az?

– A gyorshajtás. A hangos zene. Megtalálni a tökéletes cipőt egy akciónál. A tánc. A futás. A hajsza. Az izzadt, kétségbeesett szex.

Felforrósodott a tekintete, és a szoba hőmérséklete érezhetően megemelkedett.

Vágy. Ez volt az egyetlen szó, ami jellemezte, hogy mit láttam kék szemében, de ez sem volt tökéletes.

Nash tett felém egy lépést, amitől elakadt a lélegzetem. Várakozás, adrenalin és félelem cikázott a véremben. Hűha. Hűha. Hűha.

A szívem majdnem kiugrott a mellkasomból. De kivételesen jó értelemben.

Össze kell szednem magamat. Hát nem épp elkerülni akarom az impulzív döntéseket?

Mielőtt bármelyikünk mondhatott – vagy, édes istenem – tehetett volna valamit, megszólalt a telefonom, kirántva a rossz döntésből, amibe kis híján fejest ugrottam.

– Én, öhm, ezt fel kell vennem – dadogtam, ahogy felemeltem a mobilomat.

Nash továbbra is engem bámult, amitől minden porcikám egy kicsit kétségbeesettnek tűnt. Oké, rendben. Nagyon kétségbeesettnek. Ráadásul állati melegem volt.

– Ja – szólalt meg végül. – Köszönöm a segítséget.

– Bármikor, nagymenő – sikerült kinyögnöm erőtlenül, miközben próbáltam nem rohanva távozni az ajtón.

– Szia, Daley! – mondtam, ahogy becsuktam a hátam mögött Nash ajtaját.

– Lina – üdvözölt köszönés nélkül a főnököm.

Daley Matterhorn gyakorlatias nő, aki soha nem beszél feleslegesen. Ötvenkét évesen egy tucat nyomozó tartozik a felügyelete alá, feketeöves a karatéban, és a hecc kedvéért triatlonokon vesz részt.

– Mi újság? – kérdeztem. A mi hivatásunk nem tartja tiszteletben a hétfőtől péntekig, kilenctől ötig tartó munkarendet, szóval nem ijesztett meg, hogy szombat reggel telefonált.

– Tudom, hogy egy nyomozás közepén tartasz, de szeretném, ha parkolópályára tennéd. Jól jönne a segítséged Miamiban. Ronald lenyomozta, hogy az eltűnt Renaux-festmény egy nemrég letartóztatott drogbáró otthonában van. Szükségünk van valakire, aki vezetné a visszaszerző csapatot holnap este, mielőtt valamelyik rendőr eldönti, hogy a festmény bizonyíték, és lefoglalja. Csak egy maroknyi biztonsági őr van a helyszínen. Neked ez gyerekjáték.

Éreztem a pulzusom ismerős gyorsulását, magával ragadott az izgalom, ahogy az újabb győzelemre gondoltam.

Azonban huszonnégy óra alatt összerakni egy bevetést nem csupán kockázatos, hanem egyenesen veszélyes. És ezzel Daley is tisztában volt.

A francba.

– Azt akarod, hogy egy csapatot vezessek azok után, ami az utolsó melónál történt?

– Elvégezted a feladatot. A kliens repesett az örömtől. Téged sem hallottalak panaszkodni, amikor megkaptad a jutalmadat.

– Valaki megsérült – emlékeztettem. Miattam.

– Lewis tisztában volt a kockázatokkal. Nem életbiztosítást árulunk, és papírokat tologatunk. A munka együtt jár némi rizikóval, és aki nem elég tökös ehhez, nyugodtan kereshet magának másik állást.

– Nem lehet. – Fogalmam sincs, melyikünk lepődött meg jobban, amikor a szavak elhagyták a számat. – Jó nyomon vagyok, és nem megfelelő az idő arra, hogy elutazzak.

– Gyakorlatilag kutatómunkát végzel a városban. Küldhetek valaki mást, hogy kérdezősködjön, és átnézze a tulajdonlapokat. Szó szerint bárki képes erre.

– Jobban szeretném én befejezni, amit elkezdtem – jelentettem ki határozottan.

– Tudod, nemsokára üresedés lesz egy magasabb pozícióban – kezdte Daley, közömbösen meglóbálva az orrom előtt az álommunkámat, mintha egy pár fényesen csillogó Jimmy Choo cipő lenne.

– Hallottam a pletykát – feleltem, és egy kicsit gyorsabban kalapált a szívem.

A magasabb pozíció több utazást, hosszabb melókat, mélyebb beépülést és nagyobb jutalmat jelentett. Továbbá azt is, hogy többet kell majd egyedül dolgoznom. Ez volt a nagy, ijesztő célom, és csupán egy karnyújtásra kerültem tőle.