A bővítés

Az Európa-trilógia második kötete

Fordította: Győri László

A fordító munkáját az Österreichische Gesellschaft für Literatur támogatta

{{watermark}}

Robert Menasse

A bővítés

Geopen Könyvkiadó

2025

A mű eredeti címe: Die Erweiterung

Copyright © Suhrkamp Verlag AG, Berlin, 2022

Magyar fordítás © Győri László, 2025

Unokáimnak Janeknak és Kamilnak.

Egy napon kérdéseket fognak feltenni.

Akkor már nem fogok tudni válaszolni,

de hátrahagyhatom nekik ezt az elbeszélést arról,

hogy hogy is volt „régen”,

az én jelenemben.

Prológus

Törpék hódították meg a világot. Tomislav „Tommy” Vysoky megdöbbent, amikor rájött erre. Ő maga két méter öt centis fiatalember volt, a Bécsi Egyetem Transzkulturális Kommunikáció szakára járt, és a UNI Wien Emperors csapatában kosarazott. Tanulmányai finanszírozásához mindenféle félállást vállalt, egy hete teremőrként dolgozott a Weltmuseumban, a Kusthistorisches Museum egyik fiókintézményében, a bécsi Hofburgban. Kedden és szerdán délelőtt, pénteken délután, amit jól össze lehetett egyeztetni az egyetemi óráival és az edzésekkel. Európa legjelentősebb fegyvertörténeti gyűjteményébe, a fegyverterembe volt beosztva, amelynek kiállítási tárgyai egytől egyig kiemelkedő politikai eseményekhez, birodalmi gyűlésekhez, koronázásokhoz, hadjáratokhoz kötődtek, és amelyek, ahogy azt a katalógus szövege állította, dinasztiák felemelkedéséről és bukásáról és az európai történelem fordulópontjairól „meséltek”. Tommy Vysoky úgy találta, hogy ez a megfogalmazás teljesen értelmetlen, hiszen a tárgyak a világon semmit nem mesélnek, a páncélok csak sorjáznak némán egymás mellett, melléjük kellene állítani valakit, aki tud mesélni. De ez persze nem az ő dolga. Az ő feladata csupán arra szorítkozott, hogy vigyázzon, nehogy valaki túl közel lépjen a páncélokhoz. A felügyeletére bízott terület törzsét egy kardokból, alabárdokból, sisakokból, vértekből, páncélokból és haditrófeákból, főként a nyugati világot védelmező és meghódító leghíresebb 15. és 16. századi hadvezérek zászlóiból és harci jelvényeiből álló gyűjtemény, a „hősök fegyvertára” adta. De Tommy Vysoky számára ezek a csillogó, fénylő kiállítási tárgyak korántsem a hatalmas, számos csatában diadalmaskodó, erős férfiaknak, a maguk korában ismert világ uralkodóinak az auráját sugározták, őt inkább az lepte meg, hogy e férfiak milyen apró termetűek voltak. Elnézve a páncéljaikat, egy méter hatvannál nemigen lehettek magasabbak. Alapjában véve csupa törpe.

Ha őt egy fejjel megrövidítenék, gondolta Tommy, természetesen tisztán képletesen értve, még mindig nagyobb volna, mint az a Szkander bég nevű hadvezér, akinek sisakja előtt – amely akkora volt, mintha gyermekfejre méretezték volna – arcán nagy áhítattal most éppen egy német turista állt.

A darmstadti Severin Osterkamp, a városi Ludwig Georg Gimnázium énektanára meglepődött. Csak azért jött be a fegyverterembe, mert magától értetődően el is várta magától, hogy ha egy jelentős múzeumban jár, minden, de tényleg minden egyes termet megtekintsen! Végtére is a belépőjegyet az egész házra megváltotta. És az ember soha nem tudhatja, nem vár-e rá valahol valami meglepetés, amit az útikönyv nem említ. És tessék. Íme, a meglepetés. Szkander bég sisakja. Egy üvegezett tárlóban, amely mihelyt belépett a terembe, magára vonzotta a tekintetét, mert belülről volt megvilágítva, és ettől a sisak csillogott-villogott. A többi kiállított sisak kötélkordon mögött, az árnyékban sorakozott. Ezek előtt Osterkamp tanár úr egyszerűen elsétált.

Elolvasta a tárgycédulát és elámult. Énektanárként természetesen ismerte a Szkander bég című Vivaldi-operát. A Darmstadti Városi Színházban alig néhány héttel azelőtt, koncertszerű előadásban játszották. De Szkander bég Osterkamp tanár úr számára egyszerűen csak egy operahős volt, meg sem fordult a fejében, hogy egy napon majd ott áll egy sisak előtt, amelyet ez a figura valóságos csatákban viselt.

Előhúzta okostelefonját, kérdőn a teremőrre pillantott, és mikor az bátorítóan biccentett, lefényképezte ezt a különös sisakot, amelynek csúcsán kecskefej díszelgett. Aztán sietős léptekkel haladt tovább, hiszen a múzeumban még számos terem és helyiség volt.

Bármily jelentős volt is a Kunsthistorisches Museum fegyvergyűjteménye, nem állíthatnók, hogy mágnesként vonzotta volna a turistákat. Tommy Vysoky két látogató között nemritkán húsz-harminc percig is elwhatsappozhatott a barátnőjével, vagy az Emperors többi játékosával. Ám aznap különös módon már jött is a következő látogató.

Az illető David Bryer volt Londonból, a BBC nyugalmazott újságírója, aki a Brexit miatt érzett frusztrációjától vezérelve, nagy sentimental journey-re indult a kontinensen.

A Ringről indult, átvágott a Heldenplatzon, a Kohlmarktra, ott is a híres Demel cukrászdába, ahol az útikönyv nyomatékos ajánlására még meg akarta kóstolni azokat az ízletes viennese Mehlspeiséket, mielőtt másnap tovább utazott volna Prágába. Ám amikor éppen a Weltmuseum előtt járt, leszakadt az ég, ő pedig bemenekült a múzeumba. A Hofburg birodalmi pompájától lenyűgözve felment a márványlépcsőn, és egyszer csak ott találta magát a fegyvertárban, elmasírozott a páncélok ármádiája előtt, és hirtelen ott állt az előtt a tárló előtt, amelyben ez a különös, kecskefejes sisak ragyogott. Ennek, a helyiségben kiállított többi sisaktól eltérően, hogy úgy mondjuk, ez volt a unique selling propositionja. Kinek jut eszébe, hogy kecskét tegyen a fejére, gondolta David Bryer, és elolvasta a tárgycédulát. Tátva maradt a szája a csodálkozástól.

Londonban az Inverness Terrace-on lakott, ahol a Porchester Gardens sarkán minden áldott nap elhaladt a Szkander bég emlékmű előtt. Legalábbis tudta, hogy az emlékmű talapzatán ott áll a „Skanderbeg” név. És negyven évvel azelőtt, nem, még annál is régebben, oda beszélt meg randevút lányokkal. Találkozzunk a Szkander bégnél! De hogy ez a Szkander bég valamiféle késő középkori Wellington tábornok volt, azt bizony nem tudta. Ha majd visszamegy Londonba, egészen más szemmel fogja látni az emlékművet a sarkon. De legalábbis: meg fogja nézni.

Tommy Vysoky nem győzött csodálkozni. Már megint jött valaki. Egy bájos nő, igen, ő alighanem még valamelyik páncélruhába is beleférne. Egyhatvannak saccolta.

Hosszú, vizes haját ide-oda dobálta, hogy csak úgy repkedtek a vízcseppek a levegőben, Tommy Vysoky angolul figyelmeztette, szíveskedjék haladéktalanul felhagyni e tevékenységgel, mivel a vasból készült páncélruházatokat ennek folytán rozsdakár érheti. Ez csak úgy eszébe jutott, fogalma sem volt róla, hogy valóban így van-e, és hogy itt valós veszély-e a rozsda. A nő elnézést kért, yes, scusi, Tommy egy papír zsebkendőt nyújtott át neki, grazie, amivel megtörölte az arcát. A nő nagy hátizsákot viselt, amivel tulajdonképpen már bejönnie is tilos lett volna, de Tommy azt gondolta, ha odalent beengedték vele, akkor mit fontoskodjon, ez a nő csak nem fog itt sisakot lopni.

Patrizia Barella Rómából jött, zeneakadémista volt, és azért látogatott Bécsbe, hogy hegedűtanulmányait megkoronázandó, magánórákat vegyen Poklansky professzortól, illetve hogy önéletrajzában a „hegedűtanulmányok Bécsben, Poklansky professzornál” mondattal javítsa fel jövőbeli esélyeit. Azt beszélték, hogy minden hegedűs, aki nemzetközi karriert szeretne befutni, óhatatlanul eljut ehhez az útelágazáshoz: „A pokol vagy Poklansky”. A zeneakadémista elvonult egy sor vért, kard és sisak előtt, amelyek mennyisége lenyűgöző volt, de önmagában egyetlen tárgy sem keltette fel az érdeklődését, most viszont megállt a kecskefejes sisak előtt, amely határozottan különbözött a többitől, a prezentációja is más volt, külön tárlóban, önmagában, úgy megvilágítva, mintha az, aki felteszi a fejére, általa glóriát kapna.

Patrizia elolvasta a sisak feliratszövegét és olyan eksztatikusan kiáltott fel, hogy Tommy megijedt: Mannaggia, non posso crederci! Ezt nem hiszem el, őrület!

Scusi, scusi, semmi baj! Patrizia Rómában, a szüleivel, a Piazza Albanián, egy „Athleta Christi Skanderbeg” feliratú emlékmű közelében lakott. Fogalma sem volt róla, hogy ki lehet az a Szkander bég, de annak idején az iskolában egyszer „Felderítem a lakónegyedemet” címmel fogalmazást kellett írnia (amely most az eszébe jutott): „a téren áll egy ember emlékműve, akinek szarvak nőttek a fején. A szüleim nem tudják, hogy ki lehetett az illető, de biztosan fontos ember volt, különben nem állna itt a terünkön”. Fotót is készített, ezt okvetlenül el kell küldenie a szüleinek és legjobb barátnőjének, Linának, akivel olyan sokszor üldögélt a szobor tövében.

Ekkor egy férfi céltudatos, sietős léptekkel gyalogolt végig a termen, egyértelműen látszott rajta, hogy tudja, mit akar megnézni. Az illető Fatos Velaj, albán képzőművész volt, akinek egy bécsi galériában nyílt nagy kiállítása. Aznap érkezett Tiranából, és puszta nemzeti büszkeségből mindenáron, még a vernisszázs előtt meg akarta nézni Szkander bég sisakját, mert az ő szemében ez a sisak jelképezte a szkipetárok európai jelentőségét.

Azt gondolta –

Ebben a pillanatban megszólalt Tommy Vysoky: Öt perc múlva zárunk. Kérem, fáradjanak a kijárathoz. Zárunk.

De –

Öt perc múlva zárunk!

Fatos Velaj még aznap éjjel festett a szállodaszobájában egy akvarellt, „Európa: öt perc múlva zárunk” címmel.

Első rész

Az egész és ellentétei

1

Egy név, amelyet meg kell jegyezni: Fate Vasa.

2019. szeptember 6-án történelmet írt. De legalábbis írt egy történetet, amilyet csakis egy olyan világba tartozó költő írhatott, amely világ kicsúszott az államok vezető politikusai kezéből. Támadt egy ötlete – arról viszont sejtelme sem volt, hogy ez az ötlet milyen dinamikát szabadít majd fel.

Jelen volt, amikor az albán miniszterelnök a francia elnökkel beszélt telefonon.

Avec respect, Monsieur le Président, ordította a kagylóba a miniszterelnök, Ta dhjefsha surratin!

Ez a sokszor könnyen odavetett mondat Albániában már-már mindennaposnak, az államférfiak közötti érintkezésben viszont hihetetlenül durva szitoknak számít, óvatosan így fordíthatnánk: „Szarok a pofádra!” Ehhez képest a következő mondat, amelyet már nem ordítva, hanem csak sziszegve mondott el, már-már kulturáltnak érződött: T’u harroftë emri! – Felejtsék el a nevedet!

Excusez. Je ne comprends rien à vos simagrées.

A telefonbeszélgetés mindazonáltal nem vezetett diplomáciai bonyodalmakhoz, legalábbis nem akkorákhoz, amelyek tovább terhelték volna a két ország közötti, amúgy is rossz viszonyt. Ennek természetesen az volt az oka, hogy az albán miniszterelnök az anyanyelvén szitkozódott, a francia elnök viszont, aki ugyan a telefonbeszélgetéshez igénybe vett egy sherpát, vagyis diplomáciai tanácsadót, a Külügyminisztérium Balkán-szakértőjét, és bevonta kormánya Európa-politikáért felelős miniszterét is, de albántolmácsot nem kért. Végtére az Élysée-palotában is tudták, hogy az albán miniszterelnök tökéletesen beszél franciául, ami Albániában az anarchista művésztől a diktátorig mindenkivel szemben alapvető elvárás: hiszen semmire sem vihették volna, ha tanulmányaikat nem Párizsban végzik.

A miniszterelnök, akit szűkebb környezetében ZK-nak (Zoti Kryeministër), vagy egyszerűen csak főnöknek hívtak, egyik pillanatról a másikra végett vetett a beszélgetésnek, nagy izgalommal rögtön feltette a kérdést tanácsadói körének, hogy is hívják a francia elnököt. Arckifejezése és hárító gesztussal maga elé tartott tenyere jelezte, hogy a kérdésre nem vár választ. A helyiségben tartózkodók mind egy szálig hallgattak. Fate Vasa elégedetten bólintott. T’u harroftë emri!

A francia elnök előző nap vétóval akadályozta meg az Európai Tanácsban, hogy az Unió csatlakozási tárgyalásokat kezdjen Albániával. Pedig a ZK azzal az ígérettel nyerte meg a választásokat, hogy Albániát beviszi az Európai Unióba. Most viszont Albánia megmaradt konkrét perspektíva nélküli jelöltnek, és előbb még további feltételeket kell teljesítenie, újra és újra monitorozzák, reformjait EU-delegációk értékelik, és követelések mind újabb listáival szembesítik, amelyek teljesítése a nacionalisták heves kritikáit váltja ki.

Ezután a miniszterelnök megkérdezte, hogy hívják a kínai államelnököt, és bátorító kézmozdulattal szólította fel a jelenlévőket, hogy mondják a kínai elnök nevét. Mind sietve, kórusban válaszolták: Hszi! Hszi!!! Hszi Csin-ping!

Igen! Kína. Remek, szólalt meg Ismail Lani sajtószóvivő, Albániának megvan a maga történelme, egy bizonyos hagyománya –

– Még hogy hagyomány? – kiáltott ingerülten a miniszterelnök. – Leszarom a hagyományt is. Az albán történelem egyetlen hosszú rémálom, idegen uralom, elnyomás, török, görög, olasz és német megszállás! Aztán a kommunista diktatúra. Egy diktátorral, aki Mao Ce-tungnál is kínaibb akart lenni, hát miféle hagyomány az? Most meg a maffia…

Érdekes, hogy a maffiát is megemlítette, jóllehet az tulajdonképpen tabu. – Nem, nekünk semmilyen hagyományunk sincs – folytatta –, éppenhogy felébredtünk az egyik rémálomból csak azért, hogy aztán kapjunk egyet Európától a pofánkra, és máris kábultan belemerüljünk a következő rémálomba. Kína nem több egyszerű reálpolitikai kártyánál ebben a partiban. De…

Bizalmasai, akik az irodájában gyűltek össze, némán néztek a ZK-ra.

De?

Mielőtt a miniszterelnök folytathatta volna, Ismael Lani szólalt meg:

– De… de… ezt így mégsem mondhatja, Zoti Kryeministër… ezt azért nem mondhatja ki hangosan… hogy nincs hagyomány… nincs történelem… annyit mondok csak: Szkander bég! A nemzeti hősünk! Hát ő a mi történelmünk, az ő emléke, ő az identitásunk, ő a mi büszke hagyományunk, amire támaszkodva nemzetünk újra és újra talpra állt!

A főnök megvetően legyintett. – Aha, Szkander bég. Persze. Kedves Ismail, megtennéd, hogy az ablakhoz lépsz, és kinézel?

– Igen. És?

– És most mondd el nekem, mit látsz? Látod Szkander béget?

– Igen, látom.

– Na, és mit csinál?

– Semmit. Mit kéne csinálnia?

– Szóval nem csinál semmit? Hát ez az. Mit is kéne csinálnia? Végtére is ő csak egy emlékmű, kinn a téren, ahol az emberek elrohannak mellette. Látsz akárcsak egy járókelőt is, aki fölnézne rá? A sisakja meg a kardja pedig Bécsben van, egy múzeumban. Egy tizenhatodik századi figura.

– Tizenötödik – vetette közbe Ismail Lani.

– Tizenötödik századi figura. És vele kormányozzam én az országot a jövőbe? Netán emeljem én is a magasba a kardomat?

Hallgattak. Mígnem a félénk Fate Vasa, világviszonylatban az első olyan költő, aki egy kormányfő think-tankjét erősítette, (a miniszterelnök egészen egyedülálló személyzeti politikát folytatott, tanácsadó testületében öt művész is volt!), szóval mígnem a félénk Fate Vasa megszólalása felszabadult nevetést és tetszésnyilvánítást váltott ki: – A kard itt természetesen metafora! Mit jelképez Szkander bég sisakja és kardja? Az egyesült Albániát. Éppen ez teszi őt nemzeti hősünkké: elsőként egyesítette az albán törzseket. És most csak erről a jelzésről, hangsúlyozom, jelzésről van szó: Ha Európa szemében Albánia túl kicsi ahhoz, hogy komolyan vegyék, akkor, hogy úgy mondjam, ki kell rántanod Szkander bég kardját, na persze jelképesen, érted, gesztusként: Nagy-Albánia! A németeknek szabad volt egyesülniük, nekünk meg nem? A koszovói albánokkal és a macedóniai albánokkal… Bejelentjük az igényünket… és mi fog történni? Akarhatja ezt az EU? Akarhat még egy kanócot a balkáni puskaporos hordón? Pillanatok alatt hajlandó lesz engedményeket tenni, és megkezdeni velünk a csatlakozási tárgyalásokat.

A főnök elgondolkodva nézett Fatéra, erre a fura kis emberre, aki szebbnél szebb verseket írt, művészete maga volt a tökély, ő maga viszont rettentő csúf volt, a természet rossz tréfája, hosszan nézett rá, aztán bólintott.

Ismail Lani, a sajtószóvivő szólalt meg: De…

A főnök megrázta a fejét, Ismail pedig elhallgatott.

Így kezdődött a történet. Néhány hónappal a Lengyelországban, Poznańban tartandó nagy, európai Balkán-konferencia előtt.

Ez volt a kanóc.

2

Jaroslaw néhány nappal azután, hogy a feleségének megjelent Mária, Isten anyja, már tudta, hogy el kell válnia. Tisztában volt vele, hogy nincs az a férfi, aki ezzel a nővel boldog lehetne, politikai karriert pedig aztán végképp senki sem csinálhatna vele Lengyelországban. Csakhogy ebben éppen az bizonyult akadálynak, ami a mihamarabbi válás vágyát felkeltette benne: az az egykor oly cinikus nő, aki bármire hajlandó volt, ami fényűző életet biztosított neki, most, hogy Isten anyja megvilágosította, nem adta beleegyezését az Isten színe előtt kimondott szent kötelékük felbontásához.

Adam Prawdower becsukta a könyvet. Akarja ő ezt tovább olvasni? Mindenki erről beszélt, kulcsregény volt a főváros politikai elitjéről. Hogy vajon egy bizonyos képviselő meleg, és ezért zsarolható lenne? A könyvből nem derült ki világosan, hogy ki ez a képviselő, de mindenkinek megvolt a maga feltételezése. Vajon a Gazdaságfejlesztési Minisztérium egyik magas rangú hivatalnoka valóban korrupt lenne? Igaz, hogy EU-s támogatásokat juttatott a saját cégeinek, amelyeket helyette strómanok vezettek? Kire gondolhatott a szerző? Vajon valamelyik kormánytagnak – de melyiknek? Mindenki tudta: ennek! Nem: annak! – tényleg viszonya volt egy párttitkárnővel, aki váratlanul jól fizető igazgatósági állást kapott a lengyel vasutaknál?

A könyv ponyvaregény volt, tele rágalommal, ugyanakkor támadhatatlan, mert a rágalom tárgyait nem lehetett egyértelműen azonosítani, fikció volt, amely nagyon lebutítva, széles körben elterjedt előítéletekkel operált, fantáziaképekkel játszott, ami a közösségi háló pezsgő buborékjaiban folytatódott – vajon ki lehet az a politikusfeleség, akinek megjelent a Szűz Mária? És ki lehet a meleg képviselő?

Tényleg erről beszél egész Varsó? Pletykákról! Adam meg volt döbbenve. Miközben az igazi botrányról, ami ott zajlik mindenki szeme előtt, a miniszterelnök politikai árulásáról senki sem beszél. Elárulta és elkótyavetyélte az eszményeket, amikért valaha együtt küzdöttek. Lépésről lépésre mindent visszavonnak és porig rombolnak, amit kiharcoltak és elértek. A választók meg arról vitáznak, hogy ki lehet az a politikus, akinek a felesége előtt álmában megjelent a Szűz Mária. Elkeserítő.

Dorota aggódott. Adam a megszokottnál is zárkózottabb volt, és többet tépelődött. A sötétség hercege, mondta Dorota, de Adam nem nevetett. Mikor is látta legutóbb nevetni? Három hete szombaton amikor egy hosszú sétájáról egy kutyakölyökkel tért haza.

Ez meg mi?

Lengyel kopó. Ogar Polski. Tudod, van az Avenue de la Chasse-on az a kutyás üzlet, az Une vie de chien. Elmentem előtte, és megláttam a kirakatban. Letette a kiskutyát a teraszon a kőre, oldalba bökte, és kacagott. Kacagott, amikor a kutya feldőlt, és amikor talpra küzdötte magát.

Dorota dühöngött.

Már csak három hónap van hátra a szülési szabadságomból, mondta. És aztán mi lesz?

Ez a királyok vadászkutyája, mondta Adam. Megvéd benneteket.

Benneteket? Ki az a benneteket? A fiunkat és engem? Miért nem azt mondod, hogy bennünket?

A férfi megbökte a kiskutyát és nevetett.

Most tehát lett még egy kutyájuk is, amelyik rendre összepisilte a házat. Adamot mindez nem izgatta, ő későn járt haza a munkából, aztán hosszan elüldögélt a teraszon vagy a szobájában, és jellegzetes testtartásával töprengett, fejét lehajtva, bal kezét csonka fülére téve, vagy olvasott és jegyzeteket készített.

Dorota szerette a férjét. A férfi távolságtartó modorát, még akkor is, amikor valami barátságtalant mondott, hogy nehézségei voltak a könnyed meghittséggel – mindezt Dorotának meg kellett értenie. És meg is értette, bár olykor mégis eltűnődött, hogy miért is? Miért is kell ezt neki megértenie? Elvégre a kell mégsem passzol a szeretethez. De aztán megint jött egy pillanat, amikor Adam olyan mondatokat mondott, amelyek hallatán úgy érezte, ismét közelebb került a férjéhez, és újra foglya lett a megértés csapdájának. Aztán újra a hallgatás. Amit viszont Dorota nem akart megérteni, és nem is tudott volna megérteni, az a gyűlölet, amelynek Adam egy ideje egyenesen megszállottja. Gyűlölete nem csillapodott, minden szót, amely az észre vagy a megbékélésre apellált, lesöpört az asztalról.

– Nem, ez nem gyűlölet. Ez hűség. Erre esküdtünk fel.

A gyűlölet megmérgezte a lelkét, és már félő volt, hogy a házasságukat, sőt egzisztenciájukat is tönkreteszi. Ez a – Dorota szerint teljességgel irracionális – gyűlölet egykori legjobb barátja, Mateusz, a Lengyel Köztársaság mai miniszterelnöke ellen irányult, akivel az óvodában örök „vérszövetséget” fogadtak.

Dorota őrültségnek, értelmetlennek és teljesen szükségtelennek tartotta, hogy a számára nem igazán értelmezhető árulás vádja miatt felrúgjanak egy életre szóló barátságot. Tényleg árulás, ha az ifjúkori politikai ideálok és a reálpolitika lehetőségei között ellentétek mutatkoznak? Valóban az árulás bizonyítéka, ha egy ifjúkori barátról, aki karriert csinált, olyan szándékokat feltételezünk, amilyenekről ő maga sohasem beszélt?

– Még hogy nem beszélt róluk? Kerek perec ki is mondta, mi a szándéka!

– Kerek perec? Választási retorika!

Mindeközben Adamnak és Dorotának a világon semmi dolga nem volt a lengyel belpolitikával. Brüsszelben, egy kényelmes házban éltek, hátul szép kerttel, Merode-ban, a rue d’ Oultremont-ban, a kertben nagy rózsatövek, a ház eladója különösen büszke volt a rózsákra. Ez itt a „Doktor Kurt Waldheim” rózsa, amely a korábbi ENSZ-főtitkárról kapta a nevét, ő küldött üzenetet a földönkívülieknek a világűrbe, emlékszik még rá? Nem? Nyilván még a maga ideje előtt történt. Ezt a rózsát meg „Doktor Wolfgang Schüsselnek” hívják, ezt hazulról, Alsó-Ausztriából hoztam, sajnos nagyon hajlamos a megtetvesedésre, eleinte egész jól kezelhető csalánfőzettel, de később csak erősebb dohánylé segít.

Magánál minden rózsának doktori fokozata van? – kérdezte Dorota.

Ennek itt nincs, messze ez a kedvencem, a „Bécsi vér” rózsa, mélyvörös szirmai vannak, és nincsenek tüskéi. Ezekre a rózsákra akár le is fekhet, mint egy puha ágyba.

És aztán úszhatnék a vérben?

Az eladó felnevetett. Otthagyott nekik még egy kanna mérget, legyen mivel megkezelni a Waldheimet, a Schüsselt és a Bécsi vért – hogy mindig örömüket leljék bennük –, Dorota pedig imádta a kertet, a rózsákat, a mosott betonteraszt a kerti grillsütővel, amely rozsdás volt már a brüsszeli esőtől, de még mindig jó szolgálatot tett, valahányszor Adam kolbászt hozott a Boucherie Lanssenstől, Brüsszel legjobb grillkolbászát. Nemcsak azért érezték szerencsésnek magukat, mert jómódban élhettek, hanem azért is, mert életüknek értelme is volt, nemcsak állásuk volt, hanem csupa olyan szakmai feladatuk is, amivel azonosulni tudtak. Adam az Európai Bizottságnál, a Szomszédságpolitikáért és Bővítésért Felelős Főigazgatóságon dolgozott, Dorotával is ott ismerkedtek meg, amikor a lány Bolognában végzett jogi tanulmányai után, a Göttingeni Egyetem European and Transnational Law szakán szerzett master fokozattal a zsebében Brüsszelben gyakornokoskodott. Dorota apja lengyelként a hadiállapot bevezetése után menekült nyugatra, az anyja pedig olasz volt. A vasfüggöny leomlásakor Dorota mindössze hétéves volt. Néhányszor meglátogatta lengyelországi nagyszüleit, kezdetben a szüleivel, később egyedül is, ő maga mindenekelőtt olasznak, de valahogy „lengyel származásúnak” is érezte magát, a lengyel patriotizmus és nacionalizmus viszont teljesen távol állt tőle. Emlékezett, milyen értetlenül hallgatta nagyapját, aki valósággal okádta „a németekről” szóló gyűlölettirádáit, amikor ő éppen Göttingenben tanult és egy Herman nevű évfolyamtársába volt szerelmes. Milyen boldogok voltak a nagyszülei, amikor nem sokkal később Adamhoz, egy híres lengyel család sarjához ment feleségül. De jó, hogy ezt még megérhették.

Európai tisztviselő vagy! Neked Varsóban már nem osztanak lapot! Mit izgat téged a lengyel belpolitika?

Belpolitika? Ugyan már, Dorota, a poznańi Balkán-konferencia előkészítésén dolgozunk. Ez Európa-politika. És ott természetesen Mateusz a vendéglátó. Ha tudnád, hányszor próbálnak beleszólni. Telefonok, mailek…

Felhív a miniszterelnök?

Nem személyesen. Megvannak rá az emberei. Úgy kommandírozza őket, mint egy hadsereget. És a hadseregek sosem békés szándékkal jönnek.

Adam és Mateusz családját nemzedékek óta szoros szálak fűzték egymáshoz. Már az 1863-as januári felkelés óta, amikor is nagyapáik nagyapái ugyanabban a partizánegységben harcoltak együtt az oroszok ellen.

Ilyen régre nyúltak vissza a történetek, amelyeket családi körben meséltek. Apai nagyapáik pedig együtt küzdöttek a nácik ellen a földalatti mozgalomban, a honi hadseregben az Armia Krajowában. Később, 1981-től már apáik vettek részt a hadiállapotot meghirdető és a Solidarnośćot leverő kommunisták ellen vívott földalatti harcokban. Létrehoztak egy földalatti hadsereget, a Harcoló Solidarnośćot, fegyverműhelyt, kalózrádiót és hírszerző szolgálatot szerveztek. Rejtekhelyről rejtekhelyre vándoroltak, szabotázsakciókat és robbantásos merényleteket hajtottak végre, elrabolták és megölték a lengyel titkosrendőrség, a Służba Bezpieczeństwa tisztjeit, akik pincéikben embereket kínoztak és gyilkoltak meg. Az idegen apák. Adam és Mateusz mindketten tizenhárom évesek voltak, amikor apáik alámerültek, anyáik ezután már csak néhányszor látták férjüket, konspirációs lakásokban vagy erdei rejtekhelyeken, ahová a harcostársak vitték el őket. Adam anyja teherbe esett, majd egy fél év múlva Mateuszé is. Mindkettejüknek lánya született, akik testvérekként nőttek fel. Adamot és Mateuszt pedig Poznańba küldték, az iskolatestvérekhez, az időközben az SB által azonosított földalatti harcosok fiainak a legjobb védelmet jelentette, hogy átadták őket a római Szentegyház birodalmának, ahol még a titkosszolgálatnak korlátozott hozzáférési lehetősége volt, és papnak taníttatták őket. Azt, hogy Adam apja zsidó, elhallgatták, Adamot megkeresztelték, ez állt a papírjaiban, és ennyi elég is volt. És itt kezdődött, amit sokáig egyikük sem vett észre, hogy a két fiatal ember elidegenedett egymástól, ami a végén gyűlöletté fokozódott. Visszatekintve azonban minden erre az időszakra nyúlik vissza.

Amikor betöltötték a tizennegyedik évüket, a földalatti mozgalom egy képviselője előtt, akit a két apa küldött, felesküdtek a Harcoló Szolidaritásra. A perjel atya áldása után magukra hagyták őket ezzel a férfival, aki Konrad néven mutatkozott be.

Vele együtt alászálltak a Szent Péter és Pál-székesegyház katakombáiba, VI. Boleszláv, Nagy-Lengyelország fejedelmének szarkofágjához. Véletlen volt, vagy Konrad tudott Adam zsidó származásáról? Boleszláv 1264-ben adta ki a kaliszi statútumot, a zsidók lengyelországi jogállását szabályozó türelmi pátenst, amely megteremtette viszonylag autonóm létezésük alapját, ez a 18. század végéig érvényben is maradt. A statútum egyebek mellett a zsidó temetők és a zsinagógák meggyalázásáért is büntetést helyezett kilátásba. De olyan előírásokat is tartalmazott, amelyek büntetni rendelték, ha valaki rituális gyilkossággal vádolja a zsidókat. Az okmány rendezte a zsidók kereskedelmi tevékenységét és biztosította életük és tulajdonuk sérthetetlenségét.

Adam utólag visszagondolva nem hitte, hogy esküjét véletlenül kellett Nagy-Lengyelország zsidóbarát fejedelmének földi maradványai előtt letennie. A földalatti mozgalom tagjai, a szabad Lengyelországért harcoló férfiak semmit sem bíztak a véletlenre. Ha fegyvert használtak, azt mindig tervszerűen és megfontoltan tették, sohasem spontán módon, és ugyanilyen tudatosan bántak a jelképekkel és a példamutatással. Ez a bizonyosság nagyon sokat számított Adamnak.

Konrad közölte velük, hogy természetesen nem papi pályára, hanem más feladatra szánják őket.

Hideg volt, nagyon hideg, Adam és Mateusz pedig egy szál fehér szeminaristainget viselt, de mindketten égtek a vágytól, hogy apáik hadserege itt, a szent lengyel föld alatt felvegye őket soraiba. Átkarolták egymás vállát, aztán megkezdődött a képzésük, és Konrad beszélni kezdett – lányokról.

Elérkezett a felkészülés ideje, mondta. Hamarosan felébred bennük a lányok iránti érdeklődés, szerelmesek lesznek, csalódásokon mennek majd keresztül, meg kell küzdeniük bizonytalanságukkal, félelmek gyötrik majd őket, de mindez a fájdalom nem lesz más, mint a szülési fájdalom, maradék szabadságuk, a szabadság szeretetének szülési fájdalma. A szerelem sokféle alakban jelenik meg, erre készen kell állniuk, de felkészülni nem lehet rá, nem tervezhetik meg reakcióikat, egyet kivéve: újra és újra el kell gondolkodniuk azon, hogy vajon mi a szerelem, érzelmek vihara-e, aminél fennáll a kontrollvesztés veszélye, vagy inkább a feltétlen szolidaritás megalapozása. Mennyire lehetek biztos abban, hogy nem éppen az az ember fog elárulni, akit szeretek, mert félti a saját életét vagy csalódásból, vagy mert különböző, a múltban elszenvedett sérelmekért akar bosszút állni? Kétség esetén hallgatniuk kell akkor is, ha szerelmesek. Erről nincs mit mondani. Amire azonban fel kell készülniük –

Szünetet tartott, rájuk nézett, mutatóujjával Adam felé bökött, és megkérdezte, milyen színű az ég.

Kék.

Tévedés, mondta Konrad, nagy tévedés.

Adam és Mateusz meglepődve, zavartan húzódtak közelebb egymáshoz.

Amire fel kell készülnötök, az a kihallgatás. Ha kihallgatnak benneteket, egy dologgal tisztában kell lennetek: nem tudtok semmit. És ehhez következetesen ragaszkodnotok kell. Nem tudtok semmit. Milyen színű az ég? Nem tudjátok. Nézzenek ki az ablakon, mert ti ugyan nem tudjátok. Talán kék, talán szürke, talán fekete, mert viharfelhők közelednek, de honnan tudnátok ti ott a kihallgatóhelyiségben, hogy milyen színű az ég? Nézzenek ki az ablakon. Maguk is megválaszolhatják a kérdést. Abban a pillanatban, ahogy akár csak a legártatlanabb kérdésekre is válaszolni kezdtek, nemsokára már azokra is válaszolni fogtok, amelyek az ő szemükben és az ő jegyzőkönyveikben bűnössé tesznek benneteket. Egyértelműnek kell lennie: nem tudtok semmit. És a dolog azzal kezdődik, hogy ha arról kérdeznek, az ég színét sem tudjátok. Nézzenek ők ki az ablakon. És akkor máris megtudják a választ. Kik a barátaid? Na, bökd már ki, kik a barátaid – mutatott Mateuszra.

Mateusz azt mondta: A barátaim…, Adamra nézett és…

Nem tudod, mondta Konrad éles hangon. Nem tudod. Ki tudja, kik a barátai, az igazi és hűséges barátai, a hamis barátai, az árulók, akik a bizalmába férkőztek, ezt ők jobban tudják. Nem tudsz válaszolni, és nem is szabad válaszolnod. Nézzenek utána az aktáikban, nekik vannak tégláik és spiclijeik, ők jobban tudják nálad, hogy kik a barátaid. Te nem tudod. Nem tudsz válaszolni. Nem válaszolsz, érted? Ez a trükk: egyszerű, teljesen banális kérdésekkel kezdik, te meg azt gondolod, hogy ó, hiszen ez egy teljesen szimpla és ártalmatlan kérdés, erre válaszolok, és ezzel jelzem is jó szándékom és együttműködési készségem látszatát, és ezzel szavahihetőnek tűnök, és pontosan itt követed el a hibát, ezzel sétálsz bele az együttműködési készség csapdájába. Tehát rögtön a legelején világossá kell tennetek: semmit sem tudtok. Akkor jönnek a fenyegetések. Kezünkben van a húgod. Ehhez mit szólsz?

Kérem –

Nem. Nem kérsz semmit. Nem mondasz semmit. A világon semmit. Világossá kell tenned, hogy nem mondasz semmit. Ha nem tudsz semmit, miért tudnál bármit is, csak mert a húgod a kezükben van? Világossá kell tenned, hogy inkább meghalsz, mint hogy megmondd, milyen színű az ég. És hogy a húgod meggyilkolása sem válaszol meg semmilyen kérdést. Csak így jelenthetsz nekik problémát. Ha felfogják, hogy neked a halál semmit sem jelent. Hogy nálad a legdurvább fenyegetésekkel sem mennek semmire. Válaszokat akarnak? Egy halottól semmilyen választ sem kapnak.

A húgom – szólalt meg Adam.

Mi van a húgoddal? – kérdezte Konrad. Elmondok nektek egy történetet.

A történet Adam véleménye szerint a hősből szörnyeteget csinált. Adam és Mateusz megesküdött, „az életére”. De a rejtély egy részlete fekete lyukat hagyott hátra Adam lelkében.

Volt egy paraszt, Erasmusnak hívták, kezdte Konrad. Jött a Gestapo és a partizánokról kérdezték. Erasmus azonban hallgatott. A szeme láttára megölték a fiát. Erasmus hallgatott. Megölték a lányát. Erasmus nem szólt egy szót sem. Egy sóhaj nem sok, annyit sem hallottak tőle. Megölték a feleségét. Erasmus hallgatott.

És ezzel életeket mentett, fejezte be Konrad, bajtársai életét.

Erről az áldozatkészségről van szó. Ezt mindkét fiú megértette. Kéz a kézben mondták ki: Esküszöm.

De…

Adamban hosszú ideg nem tudatosodott, milyen erős kétségek gyötrik, kétségek, amelyek tüneteit tanárai észrevették, de félreértették. Azt gondolták, hogy más szeminaristákhoz hasonlóan ő is a papi pálya iránti elhivatottságában kételkedik, és ezt szelíd mosollyal nyugtázták. Hiszen tudták, hogy nem a papi, hanem a katonai hivatásra rendeltetett. Benne azonban az a kétség munkált, amit a Mateuszsal együtt tett esküvel kapcsolatban érzett. Hogy lehet egy olyan a hűségeskü szerint élni, amely ilyen embertelen hidegségre kötelezi az embert azoknak a halálával szemben, akikhez ugyancsak eskü kötötte: akiknek szeretetet és hűséget fogadott? Vajon ő például képes volna-e rezzenéstelen arccal, szó nélkül végignézni, hogy Mateuszt a szeme láttára kivégzik? Vajon tényleg képes volna-e rá, amíg egy szikrányi reményt látna, hogy – akár árulással, amelyről kiderülhet, hogy csel – megmentse az életét? És viszont: vajon legjobb barátja és harcostársa, Mateusz tényleg képes volna szótlanul végignézni, hogy…

Egy éjjel meg is kérdezte a szomszéd ágyban fekvő Mateuszt.

Tényleg meg tudnád tenni?

Jéghideg volt a hálóteremben. A szeminaristák téli reggeleken néha arra ébredtek, hogy orruk alatt zúzmara borítja takarójukat és párnájukat. De annál fagyosabb hideget soha nem érzett addig, mint abban a pillanatban. Amikor Mateusz azt válaszolta: Saját kezűleg lőnélek le, ha akár csak annyit is elárulnál, hogy milyen színű az ég.

Adam megrettent. És abban a pillanatban szégyent és égető lelkiismeret-furdalást is érzett.

Természetesen értette, hogy itt a bajtársak védelméről van szó, nem barátja boldogságáról, Lengyelország szabadságáról, a nép boldogságáról. De…

Akkoriban nem tudta ezt szavakba foglalni, de kellemetlenül érezte magát, szorongott, összezavarodott ettől az elviselhetetlen ellentmondástól: egy emberséges világ megteremtéséhez hősökre van szükség, de mennyire lehet emberi egy olyan világ, amely embertelen dolgokat követel meg hőseitől?

Árulóknak nem szabad létezniük. Ezzel tisztában volt. Ehhez kétség sem férhet, itt kompromisszumnak nincs helye. Tudta, hogy sosem árulná el Mateuszt. De azt is tudta, hogy Mateusz egy vasat sem fizetne, ha valaki elrabolná és váltságdíjat követelne érte, mert „nem fizetünk a gonosznak”.

Ezt kerek perec meg is mondta. De vajon tényleg nem lehetne mégis valami kompromisszumot találni? Bármilyen hülyén hangzik is, valami olyan kompromisszumot, amely semmiféle kétséget sem hagyna mindennemű kompromisszum rendíthetetlen elutasítása felől?

Adamnak álmatlan éjszakái voltak. Nem kérdőjelezte meg az esküt, de érezte, hogy Mateusz az őket életre-halálra összekötő eskü óta egyre idegenebbé válik.

Ezt csak kereken harminc évvel később értette meg. Vagy vélte érteni. A problémát nem az ő félelmei és bizonytalanságai okozták, hanem az, hogy Mateusz képtelen kételkedni, dogmatikus, és már-már szentül hisz saját igazában, és abban a látványos gesztusban, hogy nem lesz népe árulója, kész akár családját és bajtársait is feláldozni. Ahogy annak idején hidegen, egy szó, vagy akár csak egy sóhaj nélkül végignézte volna, ha a szeme láttára agyonlövik a húgát, ugyanúgy nézné végig ma, ha őt, Adamot az antiszemita csőcselék megverné és leköpdösné.

Mateusz miniszterelnökként „a lengyel nép védelme érdekében” szította az antiszemitizmust. A lengyelek alapvetően ártatlanok voltak. A németek és zsidók a lengyel nép nyakába akarták varrni a holokauszt bűnét, miközben a zsidók tettestársak voltak. A „zsidó tettestársakról” szóló mondatot, az antiszemitizmussal való játszadozást Adam botránynak tartotta. Ez volt az a pillanat, amikor rájött, hogy az az ember, akiért a földalatti mozgalomban az életét adta volna, elárulta őt. Mateusz elfelejtette volna, hogy milyen szimbolikus jelentőségű helyen tették le esküjüket? A zsidók védelmezője, VI. Boleszláv szarkofágjánál. Adam zsidó apja pedig együtt harcolt Mateusz apjával a földalatti hadseregben. Mateusz elfelejtette volna? Adam zsidó származású volt, amit Mateusz is tudott, amikor együtt felesküdtek a Harcoló Szolidaritásra. Mindent elfelejtett, mindent elárult. Annak idején, Poznańban, az iskolatestvéreknél megvédték őket, a papi szeminárium álca volt, senki sem akart belőlük vallási fanatikust nevelni. Mateusz militáns katolicizmusa, a zsidók iránti megvetése, a muszlimokkal és minden más hittel szembeni gyűlölete nem azt bizonyította, hogy hű maradt az esküjéhez, hanem hogy elárulta azt, a szabadságért való kiállás ügyét. Igen, egykor a szabadságért harcoltak. Most pedig, hogy a miniszterelnökségig vitte, úgy vezette országát, mintha az még mindig, vagy már megint megszállás alatt állna, és idegenek döntenének sorsáról. A zsidó bankárok és Brüsszel. Ez nem a szabadságharcos-eskühöz való hűség volt, hanem a közösen kivívott szabadság elárulása.

Őrült és közveszélyes!

Kicsoda?

Itt van! Interjú Mateuszsal. Ezt hallgasd meg:

Hadd emlékeztessek rá, hogy a lengyelek voltak az elsők, akik tevékenyen szembeszálltak a fasizmussal. A lengyelek elsőkként döntötték meg a kommunizmust, a mi érdemünk a berlini fal leomlása is, és én mondom, hogy ha az Európai Bizottság továbbra is meg akar rendszabályozni minket szuverén döntéseinkért, és akadályozza a fejlődésünket, akkor Lengyelország gondoskodni fog az Európai Unió végéről is.

Még hogy az Európai Unió végéről! Ugyan, Adam! Csak a száját járatja! Ki veszi komolyan?

Például egy olyan lap, mint a Financial Times.

Adam megint későn ért haza, a fia, Romek már ágyban volt. Kiült az újsággal a teraszra, azt mondta, hogy az Exkinél már evett egy „Gezond” szendvicset, nem éhes. Egy Wyborowa viszont jól esne. Kutyája, Maladusza az ölében termett, Adam az eb füle tövét vakargatta, és Dorota megszólalt: Nem akarsz benézni Romekhez? Már alszik. Adj neki egy puszit. Hogy legalább az apja illatát ne felejtse el.

Aztán elüldögéltek a teraszon, ez volt az év egyik utolsó langymeleg estéje, egyiküknek sem akarózott felállni és bemenni, lefeküdni, a kerti viharlámpában kialudt a gyertya, az égen fénypontok gyúltak, és Adam megszólalt:

Az a probléma, hogy Mateusznak Erasmus csak egy lengyel paraszt.

3

Hogy Adam és Mateusz elhidegülése gyűlöletté fajult, 2017. október 19-ére vezethető vissza.

Ezen a napon egy férfi lépett be Varsó központjában a Plac Defiladon lévő postahivatalba, bal kezében egy égésgyorsítóval teli kannával, jobbjában ormótlan ghettoblasterrel, vállán pedig Nikt nie ma prawa być posłusznym feliratú lenvászon szütyővel, a Tarabuk könyvesbolt reklámajándékával. Az ablak előtt óvatosan letette a kannát és a zenegépet, szatyrából egy tucat levelet húzott elő, amelyek a postatisztviselő legnagyobb meglepetésére a miniszterelnöknőnek, a helyettesének, a lengyel kormány, a Rada Ministrów tagjainak, a Gazeta Wyborcza és a Rzeczpospolita főszerkesztőinek, valamint más vezető újságíróknak voltak címezve. A postás minden egyes levelet pedánsan a mérlegre tett, jóllehet mindegyik láthatóan egyforma méretű és súlyú volt, és a címzettek nevét tanulmányozta.

A férfi türelmesen nézte, ahogy leméri, felbélyegzi, majd végül óvatos mozdulattal lepecsételi a leveleket, mintha a postatisztviselő nem akarná megsérteni a levelek magas rangú címzettjeit.

Neki nem tűnt fel, hogy benzintartály volt annál az embernél, mondta utóbb a rendőrségen a postatisztviselő. Amikor ott állt az ablaka előtt, a kannát már letette a földre, amikor pedig távozott, már csak azért sem követte tekintetével, mert azonnal szaladt a főnökéhez. De igen, gyanúsnak természetesen gyanús volt az illető, abszolút az volt, a feladott levelek címzettjei miatt. Elvégre ki az, aki leveleket küldözget a kormánynak, nem? Vagy bolond, vagy valami fontoskodó alak, ugye? Ne adj’ isten!, merénylő. És az a vállra akasztható szütyő! Csak a posłuszny, az engedelmes, szót tudta kiolvasni, és már azt is furcsállotta. Mindenesetre azonnal a postahivatal vezetőjéhez vitte a leveleket, 2008 óta ilyen esetekben szkennelni kell a feladót és a címzettet, majd jelenteni az Agencja Bezpieczeństwa Wewnętrznegónak, a belföldi titkosszolgálatnak.

Milyen esetekben?

Ilyenekben. Ha valami különös. Ő csak egy kis hivatalnok, természetesen nem tudja megítélni, ezért is sietett rögtön a fiókvezetőhöz, hogy magasabb helyről…

Tehát nem érezte szükségesnek, hogy amikor ott áll maga előtt egy férfi benzineskannával, azonnal megnyomja a riasztót?

A kannát nem láttam, esküszöm, nem láttam, a Szűz Máriára esküszöm. De felsőbb helyen azonnal…

A levelek mindenesetre soha nem érkeztek meg.

A férfi, aki a feladó rubrikában Piotr Szczęsnynek nevezte magát, nagy címletű bankóval fizetett, és a vállára akasztott, „engedelmes” szütyőből néhány papírlapot húzott elő, röplapokat, amelyek tetején a „Tiltakozom” szó állt, és azt mondta: ez a magáé!, fogta a kannát és a ghettoblastert, és távozott a postahivatalból. Egy Zsigával, vagyis egy kétszáz złotys bankjeggyel fizetett, a visszajárót egyszerűen otthagyta. Ő erről természetesen azonnal értesítette a főnökét és később a napi elszámolásba is…, tényleg nem tartotta meg…, sietett közölni. Mindenesetre – Piotr Szczęsny kiállt a Defilad térre, a kultúrpalota elé röplapokat osztogatni. Tiltakozom. Tizenöt pontban foglalta össze a kormányzó PiS-Párttal szembeni vádjait, miszerint az korlátozza a polgárjogokat, a kisebbségek ellen uszít, gúzsba köti a médiát, megsérti az alkotmányt, megszüntette a hatalmi ágak szétválasztását, és tönkretette az igazságszolgáltatás függetlenségét.

Piotr öt évvel volt idősebb az akkor miniszterelnök-helyettes Mateusznál, akiből alig három hónappal később miniszterelnök lett. Még a Harcoló Szolidaritás idejéből, a rendszerváltás előtti földalatti mozgalom utolsó hónapjaiból ismerte őt.

Nem ezért harcoltunk, Mateusz. Mint idősebbre, rám voltál bízva. A tekintélyuralmi rendszer ellen, a szabadságért küzdöttünk. Amikor legyőztük a kommunizmust, sohasem gondoltam volna, hogy valaha visszatér. Most megértettem, hogy a tekintélyuralom nem a kommunizmus, hanem az antikommunizmus képében jön vissza.

De ezt a levelet, az összes többihez hasonlóan, amelyet Piotr Szczęsny postára adott, sosem kézbesítették, eltűnt a titkosszolgálat archívumában.

Piotr Szczęsny megnyomta ghettoblasterén a play gombot és ütközésig feltekerte rajta a hangerőt. Míg a téren harsogva szólt a Kocham wolność, „Szeretem a szabadságot” című dal, Piotr Szczęsny fogta a kannát, lecsavarta a kupakját, újra letette a kannát, kézfejével és alkarjával megdörgölte az arcát. Aztán felemelte a kannát és a fejére locsolta az égésgyorsítót, a mellkasa elé tartotta az edényt, végigöntötte a folyadékot a ruháján, majd megint magasra emelte a kannát, lelocsolta az arcát, köpködött és nagy levegőt véve fújtatott, megrázta a kannát, a folyadék csobogva és bugyborékolva ömlött belőle, meddig tart, amíg mind a húsz liter kifolyik. „Olyan keveset tehetek, / a szabadságot szeretem és értem, / a szabadságot feladni nem tudom”, megint magasra emelte a kannát, újra és újra megrázta, a folyadék marta a szemét, az ajkát, nyálkahártyáját a szájában, ez most a könnye volt, ez a csípős folyadék, amelyik végigfolyt az arcán. „Olyan kevés jutott nekem / olyan kevés jut / mindent elveszíthetek / egyedül maradhatok”, elmosódott, eltorzult, szürke alakokat látott az alkonyatban, senki rá se hederített, Piotr csak ezt az egy sort énekelte halkan a ghettoblasterével, amelyikben az áll, hogy „egyedül maradhatok / szeretem a szabadságot”.

Letette a földre az üres kannát. A félhomályban az emberek csak sötét szellemalakok, az autók körvonala, akár megannyi hatalmas, világító, kereső szemű fekete bogár. A téren hirtelen vöröses-lilás fény villant, mintha mérgező pára ülne a helyszínre. A fény a reflektorokból jött, amelyek a kultúra palotáját lila, kék és vörös színben világították meg. Háta mögött a kultúra palotája „Sztálin ajándéka a lengyeleknek”. Előtte pedig a tér végén a nyüzsgő Ulica Marszałkowska neonreklámjai.

Mélyen tisztelt Főszerkesztő úr! Én a földalatti mozgalomban Lengyelország függetlenségéért harcoltam. Ezt a harcot magától értetődőn a sajtó szabadságáért is folytattuk. Számtalan ember áldozta ezért az életét, a legjobbak, és nem hiszem, hogy készek lettek volna erre, ha tudják, hogy e harcuk végén a hazugság szabadsága érvényesül, ami alig különbözik a diktatúra idejének irányított pártsajtójától. Ön, Főszerkesztő úr, a hatalmi ágak szétválasztásának felfüggesztését „hazafias tettnek”, a sok ember élete árán kivívott független igazságszolgáltatás lerombolását „népakaratnak” nevezte – Önt ez mire emlékezteti? És mit lát, amikor a tükörbe néz? Még harcolhat, és én erre akarom bátorítani Önt. Önnek kevesebb félnivalója van, mint amennyi a földalatti hadseregnek volt, amely kivívta az Ön szabadságát – amit Ön most elárul.

Ezt a levelet sem kézbesítették.

A dal halk zúgással véget ért, a magnókazetta forgott tovább, Piotr csak a Kocham wolnośćot vette fel. Zajos csend, aztán öngyújtó kattan.

Nem sokan hallották meg a velőtrázó ordítást, azt a rövid, éles, szirénaszerű hangot, ami Piotr Szczęsnyből kiszakadt, amikor groteszk táncot lejtő, szénfekete testté változott a vadul lobogó lángköpenyben. Aki hallotta, sohasem fogja elfelejteni.

A közelben tartózkodó járókelők megdermedtek, egyvalaki próbált csak közelebb menni az égő emberhez, tébolyult jelenet volt, ahogy az illető előreugrott, aktatáskájával kétszer az égő emberre csapott, mintha ezzel le tudná győzni a lángokat, aztán hátraugrott, és kezdte elölről, meglendítette aktatáskáját, míg az ő kabátujja is lángra nem lobbant, mire a földre vetette magát és hemperegve kibújt a kabátjából.

Adam Prawdower ezen a napon Brüsszelből Varsóba érkezett, hogy az Európai Bizottság Bővítési Főigazgatóságának képviseletében részt vegyen a kormány és az ellenzék képviselőivel „Az EU jövője: Bővítés, elmélyítés vagy visszafejlesztés?” címmel rendezendő vitán.

Éppen „A kultúra és tudomány palotája” felé tartott, amikor meglátta az égő embert. Látta az összecsődült tömeget, hallotta a sikolyokat és a szirénázást, villogó kék fény söpört végig a téren, a fekete testen, amely megpróbált felegyenesedni, majd összerogyott, mérges színű lángok égtek, csaptak fel. Nem, ez nem ember volt, nem lehetett ember, bábunak kellett lennie, amit ott elégettek. Tüntetés lett volna, tiltakozó megmozdulás? Ellenzékiek? Anarchisták? Kit jelképezett a bábu? Lengyelország elnökét? Vagy a német kancellárnőt? Vagy szimbolikusan az orosz miniszterelnököt égették el?

Nem. Itt tényleg egy ember égett. Itt a sziréna, a kék fény, a tűzoltók és a rendőrök. Látta, ahogy mások kabátjukkal, egy takaróval és vizespalackokkal megpróbálják eloltani azt az embert. Odaugrottak, és visszahőköltek. Kilátástalan volt. Adam ekkor előrerohant, megint katona volt, aki kész az életét is… és rávetette magát a lángoló emberre, hogy tulajdon testével fojtsa el a lángokat, pontosan abban a pillanatban, amikor a közben száguldva kiérkező tűzoltók, mindkettőjüket oltóhabszőnyeggel vonta be.

Így Adam megúszta megperzselt hajjal és szemöldökkel, ami majd visszanő, továbbá egy a fülétől a nyakáig érő égési sebbel, lényegében egy nagyobb hólyaggal, továbbá néhány hólyaggal a tenyerén, amelyek nyomtalanul elmúltak, „Restitutio ad integrum”, állapította meg elégedetten doktor Rensenbrink, a brüsszeli Európa Kórház specialistája, aki visszatérése után kezelte Adamot. Szerencséje van, Meneer Prawdower. A felület pedig, ahol a hegszövet képződött, itt, a fülén, és a fülkagyló alatt – szóval, ha szabad így mondanom: a fülcimpa érzékenysége nem feltétlenül létfontosságú! Vagy – Adam csodálkozva nézett a doktorra. Emez nevetve folytatta: Ahhoz mindenesetre több kellene, hogy megállapíthassam, van-e valami a füle mögött. Flamand humor, gondolta Adam megbocsátón, már-már meghatottan.

Amikor rávetette magát, Adam nem ismerte fel Piotrt. A rá következő két napban, amit égési sérüléseivel kórházban töltött, szintén nem értesült róla, hogy kinek próbálta megmenteni az életét. Nem értesült róla, hogy az újságokban csak neve kezdőbetűivel jelölt ember egykori harcostársa volt a földalatti mozgalomból, aki egyszer megmentette az ő, Adam életét. Vajon létezhet-e ennél erősebb kötelék két ember között: megmentette az életem!? Adam azonban nem tudta, hogy ez az ember, akire rávetette magát, hogy megmentse az életét, a bajtársa, Piotr volt. Mindenesetre amit kórházi ágyán az újságban olvasott, feldühítette: Piotr S., írták, „elmebeteg” volt, a hatóságok „őrültnek”, „klinikailag labilis személyiségnek” nyilvánították. Mateusz, Lengyelország leendő kormányfője pedig a Gazeta Wyborczának adott interjújában az ellenzéket azzal vádolta, hogy az „hisztériakeltésével a fenyegető diktatúra örvén labilis embereket hajszol a halálba”.

Aztán Adam megtudta, hogy az „őrült”: Piotr Szczęsny volt, Mateuszsal közös harcostársuk a földalatti időkből, és nem, képtelen volt elhinni, hogy Mateusz ezt nem tudta. Adam egy jó ismerőse, a városi tanácsban a liberális pártot képviselő Paulina Piechna-Więckiewicz, aki éppen egy tanácsülésről jött ki, amikor Piotr élő fáklyaként égett a téren, felvett a földről egy röplapot, és nyilvánosságra hozta a Twitteren, Piotr vállra akasztható szütyőjének fotójával együtt, amelyen az állt: „Senkinek nincs joga engedelmeskedni. Hannah Arendt”, alatta pedig a Tarabuk könyvesbolt logója volt látható.

Paulina meglátogatta Adamot a kórházban.

Ismerted Piotrt, mondta Paulina.

Ismertem. Hogy van. Túléli?

Él. De a kilátásai nem jók.

Mit tehetünk? De ne gyere nekem a frázisokkal, hogy az emlékét majd…

Örülhetünk, ha legalább az emléke megmarad.

Piotr Szczęsny tíz nap pokoli szenvedés után meghalt. A média tíz napig mást sem sulykolt, mint hogy elmebeteg volt, beszámíthatatlan, mániás-depressziós, összeesküvés-elméletek képviselőinek befolyása alatt állt, és hogy megrendítő halála végeredményben ez utóbbiak lelkén szárad…

Miután elhagyta a kórházat, Adam levelet írt a miniszterelnök-helyettesnek, régi barátjának, Mateusznak. Tulajdonképpen nem is levél volt. Egy újságoldalt küldött, Mateusz interjújával, amelyben Adam egy sor mondatot aláhúzott, a margójára pedig odaírta: Ezt te komolyan el is hiszed? Vagy: Elfelejtetted, hogy mit tett értünk, értem Piotr? Vagy: Ezt mondod egy bátor harcosról? És az interjú legvégén, ahol Mateusz a hazafiságról beszél, és arról, hogy a zsidóknak fogalmuk sincs, hogy az mit jelent, a lengyeleknek önégetéssel nem lehet lelkiismeret-furdalást okozni, Adam ezt a megjegyzést írta a margóra: Mondd ezt a képembe!

Az újságlapot borítékba dugta, és elment a Plac Defiladra, a postahivatalba. Az ablak mögött ülő tisztviselő átvette a levelet, és a címzett nevét látva töprengő arckifejezéssel morzsolgatta a fülcimpáját. Bár nem tudatosan tette, úgy festett, mintha Adamot utánozná, aki óvatos mozdulattal húzogatta és dörgölte fülén a viszkető égési seben lévő kötést. A tisztviselő nagyon lassan a mérlegre helyezte a borítékot, ráragasztotta a bélyeget és óvatos mozdulattal lepecsételte. Átvette a postaköltséget, és közben hosszan nézte Adamot. Aztán bezárta az ablakot és kitett egy táblát: „Fáradjanak a legközelebbi nyitva lévő ablakhoz.”

4

Impossible, Monsieur, mondta Catherine, sajnos a rendszer nem fogadja be.

Tessék? Mi az, hogy nem fogadja be. Ezt hogy érti?

Ha beütöm, hogy „szolgálati út Albánia”, az elszámolásba nem vihetek be egy görögországi repülőjegyet, ha nincs csatlakozás Albániába, mert akkor rögtön megjelenik, hogy – nézze csak: Erreur! Bevitel nem lehetséges. Arról nem is szólva, hogy nincs engedélye. Jóvá kellett volna hagyatnia a megelőző hétvégét.

Jóvá kell hagyatnom egy privát hétvégét?

Ha az egy szolgálati úthoz kapcsolódik, akkor igen, Monsieur Auer.

A nő úgy ejtette ki a nevét, hogy az az ő francia megértésére szoktatott osztrák fülében úgy hangzott, mintha Gruyère-t mondott volna. Auer nagyon nem szerette ezt. Vajon a nő szándékosan mondja így? Szerinte ez vicces?

A tiranai tárgyalások hétfőtől szerdáig tartottak, válaszolta ingerülten Auer. Előző szombaton elrepültem Korfura, onnan a komppal átmentem Dél-Albániába, Sarandába, gondoltam, jó alkalom, hogy egy hétvégét az albán Riviérán… magánemberként…

De nem volt rá engedélye! Ha a Bizottság megbízásából politikai tárgyalásokra utazik egy adott országba, nem teheti meg, hogy egyszerűen hozzácsap egy hétvégét, ez a szabály. Kivel találkozik ott, kivel beszél, hogyan lehet kizárni, hogy nem olyan érdekeket szolgál, amelyek összefüggésben a…

Magánemberként, Catherine, kérem, vegye tekintetbe, hogy…

Engedje meg, hogy emlékeztessem rá…

Legyen szíves tudomásul venni, hogy…

Auer minden igyekezetével próbálta megőrizni türelmét és választékos udvariasságát, és kitartott állítása mellett, miszerint a magánemberként Albániában töltött tengerparti hétvégének semmi köze a szolgálati útjához, az odautat azonban az út részeként kell elszámolni.

Egyszerűen egy hétvégét a tengerparton töltöttem! Egyedül! Ha a hétvégén kimegyek ide, Knokkéba a tengerpartra, és a hétfő reggeli géppel repülök Brüsszelből Tiranába, mi a különbség?

Karl Auer még azt is állította, hogy a Korfuba szóló jegy olcsóbb volt, mint egy Tiranába szóló, kivált, hogy Brüsszelből nincs közvetlen járat Tiranába, és hogy a jegyet a Korfu és Saranda közötti kompra és a bérautót, amellyel Tiranába ment, saját zsebből…

Je suis désolée, Monsieur. Je n’ai pas fait les règles. Je ne peux pas changer le système de MIPS.

Egy és más megváltozott. És az a legkevesebb, hogy Catherine a Brexit óta már nem angolul kommunikált a kollégákkal, mint azelőtt, hanem franciául – L’anglais est maintenant une petite langue en Europe, mondta Catherine, Qui d’autres que les rares Irlandais parlent anglais dans l’UE.

Igen, egy és más megváltozott. A legutóbbi európai uniós választás után, amikor európaiak milliói adták le voksukat, a Bizottság élére egy új elnöknő került, aki nem is jelöltette magát a címért, és akit mindössze két szavazattal választottak meg: az egyik a francia elnöké volt, a másik a német kancellárnőé. Mindez az európai választást bohózattá tette, az új bizottsági elnöknő azonnal mindent a feje tetejére állított, a Bizottság olyan lett, mint egy kaleidoszkóp, amelyet merészen összevissza tekergettek, úgyhogy végül új mintát mutatott. Kompetenciákat tologattak ide-oda az egyes reszortok között, feladatokat definiáltak újra, főigazgatóságokat kereszteltek át, a rue Stevin vagy a rue Archimède éttermeiben sokat látott, veterán hivatalnokok ültek az egyre hosszabbra nyúló ebédszünetekben, és meséltek „elevejeiknek”, az új hivatalnokoknak és a fiatal „traineeknek”, a gyakornokoknak az aranykorról, amikor még Jacques Delors volt a Bizottság elnöke, vagy a Barroso-korszakról, amikor is olykor önkéntelenül komikus helyzetek adódtak, de persze csak utólag, amikor merőben szentimentális megközelítésből tekintünk vissza rá! Karl Auer pedig, miután éveket töltött a COMP-on, a versenypolitikai főigazgatóságon, most, az újjárendezett Bizottságban a NEAR, a Bizottság Szomszédságpolitikai és Bővítési Főigazgatóságán találta magát. Nem ez volt vágyai netovábbja. Még ha a tagjelölt országok igazságügyi reformjainak nyomon követéséhez természetesen első osztályú jogászokra volt is szükség. Mindenesetre Auernak a pozícióját illetően előrelépést jelentett. De őt ez nem izgatta. Nem volt karrierista, csak azonosulni akart a munkájával. Ez némelyek szemében régimódinak tűnt.

Nézzétek csak meg az öltönyét, mondta egyszer Catherine kollégáinak az ebédlőben. Ilyen öltönyök, amilyenekben Monsieur Gruyère jár, tulajdonképpen már nincsenek is. Bőségráncos nadrágban jár, vihogott a nő, és műbőr övvel. És azok a széles hajtókák, nem is tudom, valahogy olyan grand-père-esek. És mindig jön azokkal a grand-père-es szellemességeivel… Szinte beleborzongott.

Karl Auernak nem sok ideje volt. hogy bedolgozza magát, máris jött ez a kiküldetés: Albánia, az EU tárgyalódelegációjának félévenkénti legmagasabb szintű találkozója a tagjelölt országgal. A Bizottság részéről a NEAR igazgatója és három magas rangú tisztviselő, albán részről pedig a miniszterelnök és szakminiszterek (külügy, belügy, igazságügy és gazdaság) részvételével, végül tárgyalások az ellenzék és a civil szervezetek, az NGO-k képviselőivel. Ekkor támadt Auernak az az ötlete, hogy hétfő helyett már szombat reggel elutazik, és előtte egy nyugodt, egyszersmind talán érdekes hétvégét tölt valamelyik albán tengerparti strandon.

Éppen ezzel egy időben indított az OLAF, az Európai Csalás Elleni Hivatal vizsgálatot a lengyel biztos, Janusz Wojciechowski ellen, azzal a gyanúval, hogy nem számolt el korrektül az utazásaival. Állítólag 11 250 euró útiköltséggel nem számolt el.

Ez olyan pitiáner. Mi szüksége volna erre valakinek az ő pozíciójában és az ő jövedelmével! De: a Bizottság tiszta. Efelől senkinek nem lehet kétsége!

Auer tehát saját zsebből fizette a repülőt, és csak a tiranai szállodát, valamint a hétfőtől szerdáig terjedő időre, három napra járó napidíjat utalták át a számlájára.

Igyekezett, hogy ne mutassa ki, milyen dühös, amikor könnyed meghajlással elbúcsúzott Catherine-tól, és visszament a szobájába. Nem a négy- vagy ötszáz euró miatt, amit formai okokból saját zsebből fizettettek ki vele. Inkább az nyomasztotta, hogy van valami, amit nem mondhatott el Catherine-nak, jóllehet úgy érezte, hogy a nő tud, de legalábbis sejt valamit. Nem tett valami célzást?

Nem, nem tudhat semmiről, sejtelme sem lehet róla, már hogy is lehetne?

De a kimondatlan ott volt a levegőben, ő pedig tudta, hogy nem beszélhet róla Catherine-nak, egyik kollégájának sem mesélheti el, nem vonhatott senkit a bizalmába, körül kellett árkolnia fejében, ha eleinte azt gondolta is: a szívében – bár ezt túlságosan patetikusnak érezte. De ha már ezen töpreng, akkor abban inkább a feje illetékes. Ebben ízig-vérig hivatalnok volt: első az illetékesség, és csak aztán következik a kompetencia kérdése.

Karl Auerból minden könnyedség hiányzott. Egyszer, jó régen akadt egy pillanat, amikor szeme előtt fölvillant egy érzéki, intenzív-romantikus élet képe, amely színesnek, de mégis sötétnek látszott, akár az apátság ólomüveg ablakai. Tizenhat vagy tizenhét éves volt akkoriban, a zwettli apátsági gimnázium növendéke, aki, mint minden évben, a nyári vakáció után azt a feladatot kapta, hogy „Legszebb nyári élményem” címmel írjon fogalmazást. A rendszeres fülbegyónás mellett ezek a fogalmazások voltak – hogy úgy mondjuk – azok a sütik, amelyekkel akkoriban a nevelők hozzáférkőztek növendékeik adataihoz. Az ifjú Karl Auer teljesen gyanútlanul beszámolt róla, hogy a városi moziban rendezett Fellini-retrospektív keretében megnézte Az édes élet című filmet.

Nem volt benne biztos, hogy tényleg meg is értette a filmet, a képek valósággal elsuhantak a szeme előtt, ő pedig izgalmában olyan erősen kapaszkodott széke karfájába, mintha hullámvasút kocsijában ülne, de a Trevi-kútban álló Anita Ekberg, és egyáltalán a film címe, Az édes élet – ezt minden kétely nélkül rögtön megértette: mindez szöges ellentétben áll az ő szigorú életével.

Így hát erről számolt be a fogalmazásában, eszmélése történetéhez illő stílusban, ugyanakkor bürokratikus, már a későbbi jogászt sejtető fordulatokkal: a tények ismeretében… tekintetbe véve, hogy… a körülményeket mérlegelve…, és aztán két fogalom következett, amelyeket valószínűleg életében először használt egy fogalmazásban: életmodell és bűvölet.

Az édes élet, aha. Amikor Gottfried atya kiosztotta a diákoknak a füzeteket, bennük a leosztályozott fogalmazásokkal, kihívta Karlt az osztály elé.

Szóval édes életre vágysz, mi? Hát akkor jól jegyezd meg: az életet a munka édesíti meg, (ehhez járt egy tarkón legyintés is), nem pedig egy római kútban fürdőző félpucér nő! (A tanár bizonyosan nem látta a filmet, de ez a jelenet olyan híres volt, hogy gondolatban még ő is ezt társította a címmel.) Az élet felelősségteljes dolog, ne pazarold ilyen badarságokra. De ha már – mosolyodott el –, de ha már ennyire érdeklődsz Róma szökőkútjai iránt: megtanulod Conrad Ferdinand Meyer: A római kút című versét. Holnapra. A Meyer-összkiadást megtalálod az iskolai könyvtárban. Ha jól emlékszem, ebben a vers hetedik változata található. Szerencséd van, ez a legrövidebb.

Szólt az atya, és a Trevi-kút máris egy kultúrtörténeti emlékmű volt csupán, amelyet Fellini nem átallott megszentségteleníteni, míg a Villa Borghesében álló Fontana dei Cavalli Marinit Conrad Ferdinand Meyer 1882-es költeményében, amelyet Karl másnap annak rendje és módja szerint hibátlanul fel is mondott, valósággal felmagasztalta.

Visszatérve szobájába, ahogy ő mondta: a cellába – még a magasabb beosztású hivatalnokok szobái is viszonylag kicsik voltak, és a lehető legolcsóbb bútorokkal rendezték be őket –, pillantása a falinaptárra esett, rajta a nap mondásával: „Élj úgy, mintha ma lenne az utolsó napod!”

Milyen jelentősége lenne akkor még a bürokráciának a házban? Ahogy Karl Auer leült az íróasztalához, bekapcsolta számítógépét, és a képernyőre nézett, azon kapta magát, hogy valóban azon jár az esze, mit tenne, ha tudná, hogy ez élete utolsó napja. Garantáltan nem ülne itt. Ki az, aki elmenne dolgozni, ha tudná, hogy ez élete utolsó napja? De bármit csinálna is, óriási stresszt jelentene – hogy mi mindent kell, kellene még megélnie, vagy akarna megélni. Vagy éppen mit nem. Csakis válogatott élvezeteket. Az lenne csak igazán stressz: hogyan sűrítse bele mindezt 24 órába, sőt kevesebbe, ha a szokott időben, fél hétkor kelne, hat és fél órát máris átaludt volna belőle. És akkor még mindig itt volna a kérdés: vajon rögtön elérhető, megkapható, lehetséges volna-e mindaz, amit élvezni szeretne? A szóban forgó napon valószínűleg még asztalt sem kapna kedvenc éttermében, ha nem foglalta volna le korábban, amikor még nem tudta, hogy az lesz az utolsó napja. Mindenesetre ha tudná, hogy még tíz évig fog élni, ami még mindig jóval a várható élettartama alatt volna, azt inkább el tudná fogadni. Sőt meg is érné elgondolkodni: hogyan alakítaná ezt a hátralévő időt. Mindenesetre nem menne többé dolgozni. Hogy ez mit jelentene? Magánéletet. Az utolsó napig.

Magánemberként. Catherine-nak azt mondta, hogy a tengerparti hétvége a tiranai találkozók előtt magánprogram volt. Igen, magánprogram abban az értelemben, hogy magányosan és örömtelenül telt. Amikor a komppal megérkezett Sarandába, megrökönyödött. Akármi volt is ez a hely azelőtt – egy halászfalu? Mindebből ma már semmi sem látható. Kikötő? Jelentős nem lehetett, maga a terület leginkább egy buszparkolóra hasonlított, Albánia legfontosabb kikötője Durrës volt – magát Sarandát egyetlen romhalmazzá tették az ötletszerűen felhúzott, és részben befejezetlenül maradt épületek, szállodák és apartmanházak, amelyek építését azért állították le, mert az építtetőknek menet közben elfogyott a pénzük, illetve mert nem tudták vagy nem akarták kifizetni az utólagos engedélyeket; Patyomkin-város, amolyan gipszkarton Manhattan épült, amelyet középen egy út szelt ketté, ahol a taxi a dugóban araszolva negyven perc alatt tette meg az alig 800 méteres utat a szállodájáig. A szálloda előtt, ha az ember megkerülte az építési területet, a strandra ért, ahol a strandbárban fülsiketítő hangerővel dübörgött a diszkózene. Ha továbbsétált a strandon, hogy elmeneküljön a zaj elől, a következő strandbár területére jutott, ahol megint diszkózene szólt, csak éppen másik, ahol pedig a két bár hangszóróiból érkező zene összetalálkozott, olyan volt, mintha egy építkezés légkalapácsait hallotta volna, ami a daruk és a félkész házak között valahogy stílszerűnek tűnt, végső soron azonban a lehető legbrutálisabb turistakínzással ért fel. Auernak kedve támadt berúgni a szállodabárban, de ez túlságosan ellentétben állt szokásaival. Beérte egy pohár fehérborral, egy rémesen illatosított sauvignont kapott, ráadásul egy decit, amit az osztrákoknál nem a bor, hanem a snapsz mértékegységeként használtak. A mixer felszolgálta az italt, majd nyomtalanul eltűnt. Auer húsz percig tanulmányozta az üres poharat, az üres mogyorós tálkát és a bár hátsó falán a kékes háttérvilágításban csillogó tömény szeszeket, a recepcióhoz ment, hogy sztornírozza a következő éjszakára szóló szobafoglalását, és másnap reggelre rendelt egy bérautót sofőrrel. Aztán megkérdezte, tudnak-e ajánlani egy éttermet, ahol megvacsorázhatna, ahol jó a konyha, nyugodt a hangulat, és nem pizzéria – a szállodába menet vagy egy tucat pizzériát látott –, ne legyen junkfood!

A recepciósnő berajzolt egy ikszet egy várostérképre, letette Auer elé, és mondott valamit, ami úgy hangzott, mintha tüsszentett volna –

Tessék?

A nő ráírta az étterem nevét a térképre: Haxhi, nagyon rendes hely, mondta, kitűnő a konyha, a Promenádon…

Milyen messze van ide?

Gyalog harminc perc, taxival negyven, és a taxi nem tud egészen odáig elmenni, csak a Promenád elejéig, válaszolta vérfagyasztó derűvel. You are welcome.

Bár olykor rájött a szomorúság, Karl Auer nem volt hajlamos a depresszióra. Amikor azonban a zajban és kipufogógázban megtett hosszú gyalogút után végül a Haxhiba érkezve rábökött az étlapon a Moules et frites fényképére, eltöprengett, hogy vajon miért éppen Albániában kell neki olyasmit rendelnie, amiből Brüsszelben már épp eleget evett, a búskomorság – finoman fogalmazva is – fenyegető közelségbe került. Megkérdezte a pincért, tudna-e ajánlani hozzá egy pohár fehérbort, a pincér bólintott, ujjai hegyét az ajkához emelte és megcsókolta – majd hozott egy palackkal. Auer maga is meglepődött, amikor háromnegyed óra múlva megállapította, hogy az egész üveg bort megitta.

Másnap a driverrel Durrësba utazott, először azonban a driver ajánlásának engedve a húsz kilométerre fekvő ókori romvárosba, Butrintba. A humanisztikus iskolázottságú Auer kulturálatlannak igazán nem volt mondható, de most eltöprengett, hogy miért is kell neki a perzselő napsütésben turisták ezrei között római és görög ásatások között bóklásznia, egy negyedszázaddal azután, hogy Interrail tickettel megnézte Rómában a Forum Romanumot, Vend i Trashëgimisë Botërore, mondta a driver, tessék? Vend i Trashëgimisë Botërore, how do you say?

Sejtelmem sincs. Egyáltalán: ez a sok ezer turista. Ezen már Sarandában is elámult. Hogyhogy ezt az országot így elárasztják a világ minden tájáról érkezett turisták, miközben Albániának az az imázsa, hogy fekete lyuk Európa kellős közepén, terra incognita, teljesen ismeretlen a több évtizedes elszigeteltség következtében, ha Albánia került szóba, senkinek semmilyen elképzelése, halvány sejtelme sem volt róla, ha pedig mégis, akkor a középkor jutott az eszébe, vagy az olyan eszelős ötletek, mint a sok ezer apró bunker, amit egy őrült diktátor építtetett, azt pedig, aki ezt megemlítette, már Albánia-szakértőnek tekintették… Egyszerre volt rejtélyes és fárasztó.

Auer örült, amikor végre Durrësba ért. Nem volt kíváncsi semmire, azt akarta, hogy a vigyék azonnal egy szállodához. A driver a Hotel Villa Pascuccihoz vitte, You will love it. A szálloda úgy nézett ki, mint a Fehér Ház dimenzióban eltúlzott, éppen ezért rossz másolata, egyszerre félelmetes és röhejes, bár ez a benyomás alighanem többet árult el Auer hangulatáról, mint a hotelről. Standard szobájuk már nem volt, csak egy úgynevezett Deluxe lakosztály, jakuzzival, amelyet elfogadott, mert túl fáradt volt hozzá, hogy elinduljon másik szállodát keresni. Elengedte a drivert, és bent evett a szállodában, amelynek szép kertje volt, bár ahhoz, hogy kint üljön le, sajnos már túlságosan lehűlt a levegő. Tenger gyümölcseit rendelt – és elszomorodott a gondolattól, hogy a tenger gyümölcseit nem egyedül kellene ennie, hanem jó volna megosztania valakivel, akinek vidáman a szemébe nézhet, miközben érzékien szürcsöli és szopogatja az osztrigát, a csigát és a rákollókat, majd lenyalja az ujjait. Ezeket a gondolatokat az elkövetkező napok fényében akár már előjelnek is tekinthette volna… Aztán felment a lakosztályába, magával vitte a borosüveget, amelyet még csak félig ivott ki. A szobájába érve hirtelen undor fogta el az alkoholtól, a maradék bort beleöntötte a jakuzziba, amit aztán kiöblített, mert a gondolatát is kínosnak érezte, hogy a takarítónő másnap egy bortócsát fedezzen fel a száraz jakuzzi alján. Lefeküdt aludni, és hétfőn kora reggel taxival Tiranába utazott. Ez volt a „privát” hétvége. Körülbelül olyan kellemes, mint kétnapnyi éber kóma.

Viszont éppen a Tiranában töltött munkanapok váltak igazán privát jelentőségűekké. A munka. A találkozók. A tárgyalások. Azok a napok, amelyekért az EU pénztárától természetesen költségtérítést és napidíjat is kapott. Hétfő, kedd, szerda, ezek voltak azok a napok, amelyeken meglepő tapasztalatot szerzett: valami homályos vágyakozás célt nyert, egy nevető arc formájában, úgy érezte, energiái egyre növekednek, azon kapta magát, ahogy a szíve kalapál, félelem nélkül, érezte – mit is? Egy ódivatú szó jutott az eszébe: derű. Reggelenként, fogmosás és borotválkozás közben egy olyan férfi arcát pillantotta meg a tükörben, aki birtokában volt valaminek, amiről nem tudta, hogy az övé: egy adottságnak. Volt valamije, amit adni tudott, és kapott valamit, ami gazdagabbá, erősebbé és optimistábbá tette. Az adottság.

Dr. Karl Auer szerelmes lett.

Bekapcsolta a számítógépet, és kézbe vette okostelefonját, Albániában készített néhány fotót, és kikereste az egyiket, ez az: a kép Baia Muniq Kongoli, az albán parlament igazságügyi reformbizottsága elnöknőjének vidám arcát ábrázolta. Baia Muniq Kongoli csúcsjogász, posztgraduális tanulmányait a European University Viadrinán, az Odera menti Frankfurtban végezte, a lénye pedig – Auer percekig bámulta a fotót, a lénye, a lénye pedig, Auer meg volt hatva, mert teljes mélységében átérezte a fogalom jelentését: lény. Baia!

Ült cellájában, és sírt, hát igen, sírt, legalábbis a szeme könnyes volt. Ezt Nathalie Bonheur mesélte, aki egy pillanatra benézett hozzá, hogy megkérdezze tőle, aki rajta, Nathalie-n kívül az utolsó dohányos volt az emeleten, nincs-e kedve egy cigarettaszünetre kimenni a tűzlépcsőre. Karl hüppögve nemet mondott…

Hüppögve?

Hát igen, mondta Nathalie, kifújta az orrát, de hüppögésnek hallatszott.

És még az olyan hülye falvédőszövegeket sem sütötte el, hogy: Holnap újra kisüt a nap, vagy hogy…

Nem. Csak annyit mondott, hogy most nem akar cigizni, és…

És? Mi baja volt?

Nem tudom. De ki fogom deríteni.

5

Megjött Madame Delacroix, Zoti Kryeministër, a francia tévétől, három emberrel, várnak a…

Igen, rendben. Vigye őket a tárgyalóba, állítsák fel a kamerát és a reflektorokat, amint tudok, megyek.

Megmondom nekik. Azonnal jön.

Amint tudok.

Ja. Még valami: azt kérdezte, készülhet-e franciául az interjú. Mindenesetre hozott tolmácsot.

Készülhet franciául. Vigye be őket a tárgyalóba.

És kérem, Mercedes, hozzon nekem egy kávét és egy rakit.

A tárgyalóba?

Nem, ide.

Amikor Mercedes visszaért a kávéval és a rakival, egy szál alsónadrágban találta a miniszterelnököt. Mercedes köztudottan nem volt szívbajos, hozzá volt szokva főnöke különcségeihez, de azért a pucér kormányfő mégiscsak sokkolta, úgyhogy kis híján leejtette a tálcát.

Semmi pánik, Mercedes, csak átöltözöm a Madame kedvéért. És most kifelé!

Ahogy Mercedes elhagyta a ZK szobáját, a sajtószóvivőbe, Ismail Laniba botlott.

Most nem mehetsz be hozzá. Meztelen.

Meztelen?

Mercedes feldúltan elmesélte, mit látott az imént. A történet futótűzként terjedt a házban. Meztelen? Hogyhogy meztelen? Azt mondod, meztelen, ő? A tárgyalóban pillanatok alatt megjelent a kancellária hat közeli munkatársa, hogy ott várja meg a miniszterelnököt.

Ő azonban nem sietett. Fate Vasa meg is csörgette a házi vonalán, de a kormányfő nem vette fel. Az iratszekrény előtt állt, amelynek egyik fiókjában mindig volt néhány váltás inge, hozzá beszélő nyakkendőivel, az egyiket, a malacmintásat például akkor viselte, ha az ellenzék politikusaival folytatott tárgyalásokat, az oroszlánosat pedig főleg olyankor, amikor az EU-delegáció vezetőjét fogadta Tiranában, legalul pedig egy sporttáskát tartott, azokra az időközben egyre ritkább esetekre, amikor munka után azonnal edzeni ment. A táskából kivett egy teljesen színehagyott, egykor kék, mostanra többé-kevésbé világoskék pólót, és megszagolta, Aztán egy fekete rövidnadrágot, amelyre pirossal a Glory Glory Man United volt hímezve. Ezt a sortot évekkel azelőtt a Manchester United stadionjának fanshopjában vásárolta. Ezt vette fel, hozzá a futócipőjét, amelyet már réges-rég ki akart dobni. De hát ugye az ő pozíciójában mikor ér rá az ember újat venni?

Felhajtotta a rakit. Leült az íróasztalához. Becsöngette Mercedest: Mi ez? Azt mondtam, hozzál egy rakit, nem egy csöpp rakit!

Hozzak… hozzak még egyet?

Természetesen, hozzál!

A miniszterelnök úgy gondolta, hogy a legcélszerűbb, ha a Madame-ot és forgatócsoportját egy fél óráig, vagy inkább negyven percig várakoztatja. Megitta a kávét, és végiggondolta azt a beszélgetést, amelyet reggel Fate Vasával Szkander bég sisakjáról folytatott.

Mercedes behozta, mint azt szigorú hangon mondta, azt a még egy csöpp italt. Egy idő után megcsörrent a telefon. Nem vette fel, az órára pillantott. Még öt perc, vagy inkább tíz. Végül fölállt, hogy átmenjen a tárgyalóba. Egy kicsit habozott, aztán levette régi futócipőjét.

A France 2 azután küldte Colette Delacroix-t Tiranába interjút készíteni az albán miniszterelnökkel, hogy a francia elnök megvétózta Albánia EU-csatlakozási tárgyalásainak megkezdését. Colette Delacroix az elegáns párizsi nő eszményképének megtestesülése volt. Szőke haja klasszikus carré court à la française – a miniszterelnöknek önkéntelenül is egy aranysisak jutott róla az eszébe, bár neki mostanság mindig sisakok jártak a fejében –, kasmír kiskosztümöt viselt, lábán selyemfényű harisnya, elegáns magas sarkú cipő, egyetlen ékszere egy sast ábrázoló vörösarany bross, a madár szeme helyén egy apró akvamarinnal. Vajon célzatosan tűzte ki? Ha igen, akkor rosszul volt informálva. Az albán sas kétfejű. Az albán címeren pedig a kétfejű sas fölött ott lebeg Szkander bég sisakja. Ahhoz mindenesetre illene a nő frizurája.

Colette Delacroix tapasztalt, magasan kvalifikált újságírónő volt, negyvenes évei közepén járt, és legendás tévéinterjúkat készített államférfiakkal és államnőkkel, politikusokkal, és a legkülönbözőbb hírességekkel, vagyis minden volt, csak nem divatbaba, aki pusztán csak a párizsi divaton keresztül definiálta magát. Kinézete és egész avoir du style-je a lehető legnagyobb ellentétben állt a kézfogásra nyújtott kézzel felé tartó miniszterelnök megjelenésével. A nő hüledezve fogta meg a miniszterelnök kezét, olyasformán, mintha el akarná tolni magától.

Ez a hatalmas, korpulens, fakó pólóban, rövidnadrágban és mezítlábasan bemasírozó férfi kormányozna egy államot? Jó, egy kicsi államot, de mégiscsak egy államot Európa kellős közepén?

A miniszterelnök elfordult tőle, és franciául megkérdezte: miért tolták félre a tárgyalóasztalt és a székeket? Hogy kerül a sarokba a tálaló, rajta az italokkal? És mit keres az a két karosszék a helyiség közepén?

Az operatőr azt mondta, hogy a két széket a foyer-ból hozták az interjúhoz, mert ha innen filmeznek, akkor a mélység… és a hosszú asztal a sok székkel szétaprózná a képet, ezért úgyszólván…

A ZK felnevetett: vagyis magukat nem a valóság érdekli? Fel akarnak venni velem egy interjút a tulajdon irodámban, de előtte átrendezik a helyiséget? Mit akarnak? Vegyek netán jelmezt? Tegyek fel egy álarcot? Be akarják csapni a nézőiket?

Pardon, mondta az operatőr, de…

Állítsák vissza a helyiség eredeti állapotát! Akkor lesz interjú.

Madame Delacroix-ra pillantott. N’est-ce pas, Madame? Színész vagyok, hogy díszletet kelljen építeniük nekem?

Vigyorogva figyelte, ahogy a stáb tagjai az ő irodájának munkatársainak segítségével helyre tolják a bútorokat, miközben rácsíptették a mikrofont. Aztán az asztalhoz ült és nyájas kézmozdulattal az asztalhoz intette a nőt.

Foglaljon helyet, kérem, itt!

Igyekezett lezseren elterpeszkedni a székén.

Elhatározta, hogy bosszút áll. A francia újságírónőt alázta meg, de a francia elnöknek szánta.

Tüntetően unottan, modortalanul válaszolt a kérdésekre, mintha az elnöki vétó teljesen közömbösen hagyná.

Érez-e csalódást a döntés miatt, hogy az EU nem kezd csatlakozási tárgyalásokat Albániával?

Nem, nem érez csalódást, megerősítve érzi magát.

Megerősítve? Mennyiben?

Egy államférfi soha nem tesz fel mindent egy lapra, jelentette ki a miniszterelnök, mindig is ezt mondtam, és most bebizonyosodott, hogy igazam volt.

Szóval más kártyák is rejlenek a kabátujjában? Milyen opciókra gondol?

Azt hiszem, az ön elnöke, vagy az elnök általában jól informált tanácsadói tudják, hogy milyen kártyáim vannak még. Mondjuk így: van egy ászom és egy dzsókerem.

Madame Delacroix óvatos mozdulattal oldalról a hajára tapasztotta a kezét, mintha megigazítaná a sisakját. Kissé elgyötörten mosolygott.

Albánia EU-csatlakozása most még távolabb került, mondta, vajon nem tart-e ezért a miniszterelnök belpolitikai nehézségektől? Az ellenzék, a nacionalisták megerősödésétől?

Ellenkezőleg, az önök elnökének döntése oda vezetett, hogy a lakosság összezár a kormány mögött. Belpolitikai nehézségek? Ugyan, kérem! Látott itt valahol sárgamellényeseket? És ha már a nacionalista ellenzékről kérdez: nem látom, hogy megerősödött volna, bennem viszont talán megerősödött a nacionalista.

Madame Delacroix meglepetten nézett rá, szemlátomást igyekezett reagálni, kereste a megfelelő mondatot, egy kérdést, ekkor a férfi röpke ásítás után így folytatta: ez azonban korántsem jelenti azt, hogy nem látok tovább az orromnál. Függetlenül az orrom méretétől. Hagyományosan tehát egy világra nyitott nép vagyunk.

Madame Delacroix a jegyzettömbjére, előre megfogalmazott kérdéseire pillantott, nagy levegőt vett, és azonnal feltette a következőt: ön művész, világszerte voltak kiállításai, még a New York-i Guggenheim Múzeumban is. Miért hagyott fel művészi munkájával, és lépett politikai pályára?

Nem hagytam fel a művészi munkámmal, Madame, változatlanul festek, még a parlamenti üléseken is rajzolok. De meg kell mondanom: ha most lerajzolnám magát, ahelyett hogy a kérdéseire válaszolnék, sokkal produktívabb lenne a látogatása.

Felállt, és ezzel befejezettnek nyilvánította az interjút. Tanácsadói és munkatársai, akik oldalt állva követték a beszélgetést, bizonytalannak látszottak, nem tudták, hogy reagáljanak, a sajtószóvivő, Ismail Lani elhúzta a száját, a költő, Fate Vasa hangtalanul tapsolt, és jelzett a miniszterelnöknek, aki erre bólintással válaszolt: mindjárt beszélünk!

Megtenné, hogy vár még rám tíz percet, amíg a kollégái lebontják és elcsomagolják a dolgaikat, mindjárt visszajövök, szólt oda a miniszterelnök Madame Delacroix-nak. Kérem, Madame, szeretnék még adni önnek valamit, máris jövök.

Negyedóra múlva elegáns, sötétkék Versace öltönyben, világoskék ingben tért vissza, oxfordi öregdiák-nyakkendővel (ezt évekkel azelőtt a londoni Old Spitalsfields bolhapiacon egy fontért vásárolta, a bargain!), illatfelhő lengte körül, a karakteres pézsma-alapillatú Jean Patou D’Artagnan odőrje, ezt az exkluzív parfümöt Párizsból hozatta magának rendszeresen. Mindehhez természetesen gojzervarrott cipőt húzott.

Foglaljon helyet, kérem, mondta, az iszonyúan döbbent Madame Delacroix pedig, mintha távirányító mozgatná, leült vele szemben.

Most megismételhetjük az interjút, mondta a miniszterelnök, és teljesen őszintén fogok válaszolni önnek.

De hát már elpakolták a kamerákat, és a hang – körülnézett, a stáb már indulásra készen állt a táskákkal…

Ó, de kár! Nézze, amit maguk terjesztenek, az marhaság, csupa üres frázis, de ha az igazságról van szó, akkor előbb azt mondják: nem jó a berendezés, meg így-úgy az optika, mindent meg kell változtatnunk, aztán meg azt mondja, hogy már összepakoltunk. Akárhogy is: az önök elnöke távlatosan gondolkodó ember, érteni fogja a konzervet, amit maguk majd magukkal visznek. És el fog töprengeni rajta, hogy valóban bölcs döntés volt-e Albániát arra kényszeríteni, hogy ne Brüsszel, hanem Peking felé orientálódjon. Gondoljon a rézbányáinkra. Európa legnagyobb rézlelőhelyei Albániában vannak.

Colette Delacroix jelezte stábjának, hogy pakolják ki a kamerákat, intett, hogy siessenek!

És tudja, mi a legviccesebb, Madame? A bányászati jogokat odaadjuk a kínaiaknak, de a hozzá tartozó infrastruktúrát az EU fizeti, mert még mindig tagjelöltek vagyunk, és kapjuk a megfelelő szubvenciókat!

Faites vite! Vite! Colette Delacroix heves kézmozdulatokkal sürgette az operatőrt és a hangtechnikust.

Az önök elnöke távlatosan gondolkodó ember! Biztosan meg fogja érteni, hogy miért Kínának adjuk el a tiranai nemzetközi repülőteret, de előtte még, ami kedvezővé teszi az árat, vagyis jó a mi költségvetésünknek, megfinanszíroztatunk az EU-val egy második terminált is.

Faites vite!

És most mondok Önnek valami reálpolitikai szempontból egész egyszerű dolgot, amit az önök távlatosan gondolkodó elnöke természetesen érteni fog: Albánia be fog jutni az EU-ba. Vagy Albánia jut be az EU-ba, vagy jönnek az albánok. Ápolónőként, feketemunkásokként, vagy – óvatosságból úgy mondanám, hogy – bizonyos érdekeket képviselő családokként. Így vagy úgy.

We are ready, Madame! Hang? Hang forog!

Ekkor a miniszterelnök felállt. Köszönöm a gondolatébresztő beszélgetést, mondta, kezet nyújtott a nőnek, aki olyan arcot vágott, mintha ez a mancs vírusos volna.

Ami elsőre anarchista balhénak tűnt, alapjában véve a szimbolikus politizálás csúcsteljesítménye volt. A miniszterelnök világosan látta, hogy a fejlődés új szakaszai, a trendfordulók és az új dinamikák egyszerű, ám annál nagyobb szimbolikus erejű tettekkel előmozdíthatók. A francia elnök érteni fogja az üzenetet. És a ZK azzal is tisztában volt, hogy ez ügyben mennyit köszönhet Fate Vasának. Amúgy is előszeretettel vette körül magát művészekkel, akiket demonstratívan politikai posztokra is ültetett, Fate azonban más tészta volt. Ő volt az egyetlen, aki irodalmi tehetségén kívül kora ifjúsága óta politikai tapasztalatokkal is rendelkezett. És ez, a tehetség és a tapasztalat Fate esetében a politikailag hatásos jelképek, metaforák, költői képek és retorikai csáberő iránti már-már csalhatatlan érzékkel párosult. Fate volt az, aki annak idején, amikor ő még Tirana polgármestere volt, azt javasolta neki: most van négy éved, hogy a szürke Tiranát színes várossá tedd. Ez hosszadalmas dolog. De a látszatát megteremtheted, nem, fogalmazzunk inkább így: néhány hónap alatt, kifestetheted a várost.

Hogyan?

Hiszen festő vagy. Nincs is kézenfekvőbb: festékesvödröket osztogatsz az embereknek, és kiadod a jelszót: fessétek színesre a házaitokat! A város a festéket itt, Tiranában, a Bojra dhe llaqe ylberinél vásárolja meg, a cég csőd szélén áll. Te megmented a céget, munkahelyeket mentesz meg, és valószínűleg az egész alig 900 000 lekbe kerül, aminek egy része forgalmi és nyereségadó, s a többi formájában vissza is jön. Festő vagy – szólítsd fel az embereket: Fessetek! És a város színes lesz!

És a dolog bejött. Aztán az újraválasztás. Végül az előrelépés Tirana polgármesteréből Albánia miniszterelnökévé, miután ő, a független művész – óvatosan fogalmazva – túszul ejtette a Szocialista Pártot, amikor rájött, hogy a párt most hajlandó az ő érdekében választási egyesületté alacsonyodni. Ezt is Faténak köszönhette, aki megérezte a pillanatot, amikor a sok apró pillanat után elérkezik az úgynevezett nagy pillanat: a nagy pillanat az volt, amikor a szociáldemokraták megértették, hogy vagy hatalomra kerülnek ezzel az őrült művésszel, vagy nélküle börtönbe. Hatalom vagy börtön, az albán belpolitika alapjában véve ritkán szólt másról. A régi pártkádereknek szükségük volt rá, még ha titkon le is nézték, már csak az a furcsa, egy csöppet sem államférfiúi hadonászás miatt is, ezen az óriási emberen meglátszott, hogy valaha kosárlabdázó volt, mindenesetre a keze labda nélkül valahogy hülyén nézett ki, Charlie Chaplinre emlékeztetett, csak a földgömb nélkül.

Aznap reggel a stratégiai értekezleten Fate elejtett egy mondatot, ami elsőre úgy felderítette a ZK-t és a többieket is a helyiségben, mintha vicc lett volna. De aztán…

A miniszterelnök azonnal megértette, hogy Fate már megint jó érzékkel rájött valamire…

Nemrég azt mondtam, hogy jelképesen a magasba kell emelned Szkander bég kardját, mondta Fate. Akkor kinevettetek, mondta, és kis, finom ujjaival végigmutatott a jelen lévő tanácsadói stábon, de – várjatok! Várjatok! Vicces, persze, de mint szimbolikus politikai tett olyan fokon harcias, hogy az már nevetséges és hiteltelen. Hogy annektáljuk Koszovót, Észak-Macedónia némely részét, hogy aztán minden albán területet meghódítsunk és egyesítsünk – ugyan, kérem! Nincs ember, aki ezt komolyan venné. És amit senki sem tud komolyan venni, szimbolikus politikaként sem működik. De – várjatok! Várjatok csak! Ez az ötlet ennek ellenére sem teljesen rossz. Sokat gondolkodtam rajta. Nem a kard itt a lényeg, hanem Szkander bég sisakja. A sisak, kedves barátaim, a sisak a fegyver!

Ezzel a főnökhöz felé fordult és így szólt:

A fejedre kell tenned Szkander bég sisakját!

Nevetés.

Most megy át a vicc szürreálisba, kiáltott Ismail Lani. A kormányfő egy kézmozdulattal csendre intette őket.

Igen, nevessetek csak, mondta Fate. Minden albán tudja: az oroszlán akkor is szét tudja tépni áldozatát, ha már csak egy foga maradt. Zoti Kryeministër, neked csak azt kell világossá tenned, hogy még ebben a látszólag gyenge pozícióban is te vagy az oroszlán. Először is elveszed az ellenzéktől a témáját: ők tűzték a zászlajukra Szkander béget. Azt az embert, aki egyesítette az albánokat. De ha megkoronázod magad a sisakjával, akkor te vagy az, aki kiáll az albánok egységéért, és ezzel a magad oldalára húzod a nacionalistákat. Ezt eléred a sisakkal, kard nem is kell hozzá. Másodszor ez volna a legjobb válasz Brüsszelnek: ezzel emlékezteted őket arra, hogy Szkander bég az európai kereszténység védelmezője volt az oszmánok ellen. A Szkander bég-hagyománnyal több súlyt adsz az albánoknak, jobban növeled a jelentőségüket Európa számára, mint bármikor tehetnéd azzal, hogy csak nagyobb jólétért kuncsorogsz Brüsszelben. Ezt jelképezi a sisak. Ne feledd: az európaiakat vagy a piacok érdeklik, vagy a szimbólumok, a szimbólumokért egészen meg vannak őrülve, mert nekik már nincsenek, ők ezt narratívának nevezik. Albánia piacként érdektelen, de Szkander bég sisakjával mint szimbólummal betörhetetlenül kemény a koponyánk! Harmadszor pedig Szkander bég sisakjával megkoronázva megmutatod, hogy van egy B terved is, egy alternatívád arra az esetre, ha az EU hagyja, hogy kuncsorogva álljunk az ajtó előtt: Nagy-Albánia! Szkander bég ezt képviseli, ahogy azt a képességet is, hogy állandóan új szövetségeket köt, amivel mindjárt vissza is jutunk Kínához. És ami a legjobb: az egész nem kerül semmibe. És a sisak hitelesebb, mint a kard. Elég, ha a gondolat csak ott van a levegőben, és bizonyos fejekben nyugtalanságot kelt.

A sisak Bécsben van, egy múzeumban, jegyezte meg a miniszterelnök.

Igen, mondta Fate. Tegnap a parlamentben teljesen elhibázottan reagáltál. De nem az számít, hogy mit rontottuk el tegnap, hanem hogy mit mondunk holnap. Most csak annyit kell bejelentened, hogy visszaköveteled a sisakot.

A bécsi Kunsthistorisches Museum tulajdonában lévő sisakot Az albán állam száz éve című jubileumi kiállításra kölcsönadták Tiranának. Az ellenzék a pillanat kedvező voltát, vagyis az EU-döntés kedvezőtlenségét a nacionalista kedélyek felszítására próbálta használni, és a parlamentben bírálta, hogy az Albánia identitásában eminens jelentőségű sisakot visszaszolgáltatták Bécsnek.

Mire a miniszterelnök odakiáltotta az ellenzék vezetőjének, hogy akinek a sisakra van szüksége, annak nincs ki mind a négy kereke!

Oké, ez tényleg hiba volt. De még semmi jelentősége, mondta Fate. Elmagyarázod nekik, hogy a sisakot azért adtuk vissza, mert a kölcsönszerződés erre kötelezett bennünket. És az, hogy visszaadtuk, azt bizonyítja, hogy Albánia betartja a szerződéseket, a szerződésben vállalt kötelezettségek teljesítése Európában döntő jelentőségű. Most viszont követeled, hogy adják vissza a sisakot. Most nem kölcsön akarod kérni, hanem vissza akarod kapni az elrabolt nemzeti tulajdont.

Fate kinyitotta ütött-kopott, viseltes bőrtáskáját és kivett belőle egy mappát. Itt van néhány új versem, mondta. Remélem, az egyfogú oroszlánban magadra ismersz.

A miniszterelnök elnézte ezt a cingár férfit, akinek a sörhasa olyan volt, mint egy éhező felfúvódott hasa, arca megtévesztő ellentétben állt homlokának vékony, már-már áttetsző bőrével és az azon átütő kék erekkel és a borostás hörcsögpofával, apró, vékony keze is irritáló, egy gyerekkéz – ez a férfiú szemre egy pillanatra sem látszott a harmónia és a klasszikus szépség reprezentánsának. A miniszterelnök, ez az óriás pedig legszívesebben tenyerébe vette volna ezt a furcsa törpét, hogy oltalmazza, akár egy fészkéből kipottyant madárfiókát.

Átvette a mappát, és megköszönte.

És akkor Fate mondott valamit, ami a miniszterelnököt még sokáig foglalkoztatta, az albán családokban pedig Enver Hodzsa, a diktátor 1985-ben bekövetkezett halála óta a legbrutálisabb viszályhoz vezetett:

Lehet, hogy készíttetned kellene magadnak egy mérték utáni másolatot a sisakról. Az eredeti amúgy is túl kicsi lenne neked. Bejelented a követelést, hogy adják vissza, hagyod, hogy a procedúra papírháborúba fulladjon, egy idő után pedig megkoronáztatod magad a másolattal, amely tökéletesen illik a fejedre, és csakis a tiédre.

Ez komoly?

Gondolkodunk rajta. Személyes véleményem szerint a sisakkal való megkoronázásodra a Függetlenség és a Zászló napja volna ideális – ami két héttel a poznańi Balkán-konferencia előtt lesz…

6

Születése után Fate úgy nézett ki, mintha vízfejű lenne. Az apja azonban azzal nyugtatgatott mindenkit: A fiamnak nem víz van a fejében, hanem mindannyiótoknál több agya! Annak meg sok hely kell! (Ez, mint azt egyszer Fate anyja elmondta, meglepő magyarázat volt egy olyan embertől, aki a sok rakival elitta az eszét!) Egyetlen problémája lesz csak, folytatta: nagyobb kalapra lesz szüksége, mint amekkorát a kalapos üzletekben készleten tartanak. Na de hát mit tartanak Albániában készleten? Semmit. Ez a probléma!

Fate apja nem sokkal ezután eltűnt. Vagy mégsem tudta elviselni ezt a gyereket, vagy egyszer alkoholmámorában túlságosan elővigyázatlanul mondta ki az igazságot – a Hodzsa-féle diktatúrában egy rendszerkritikusan interpretálható mondat kimondójának várható élettartama nem volt több 24 óránál. Ebben különbözött a többi sztálinista államtól, ahol a rezsim kritikusait újra és újra lecsukták ugyan, de nagyon sokan életben maradtak, hogy aztán a rendszerváltás után államelnök vagy diplomata váljék belőlük.

A gyermek sokat betegeskedett, de anyjának, aki sokat sírt, igaz, sosem előtte, valahogy mégis sikerült felnevelnie fiát. Gyakran mondogatta: fel kell őt nevelnie. A cingár, nagy fejű gyereket, akit nem győztek szánni a környéken és az iskolában. Minden megalázkodásra hajlandó volt, csak hogy „gondját viselje” Faténak, ez töltötte ki az életét – míg aztán el nem veszítette fiát. És akkor veszítette el, amikor az az Albánia, amelyben szívósan küzdve berendezkedett, és amelynek rendszerét természetesen gyűlölte, de amelyben minden trükköt és lehetőséget ismert a lehetetlenségek között, szóval ez az Albánia megbukott, és más országgá lett. Egy jobb országgá – amelyben a magafajtának semmilyen lehetősége, sem esélye nem volt.

Jobb ország? Fate anyja szerint: szebben volt kifestve. A politikusokat eleve mázolóknak tartotta csak, semmi egyébnek. Akik ragyogó színűre mázolják a sivár valóságot. Ő ezt így látta. De amit egyáltalán nem értett: ő, aki egész életében alámerült, hogy túlélje a politikát, és még csak érintőleges kapcsolatba sem akart lépni a politikával, kénytelen volt elnézni, ahogy a fia szalad a politika után. Nem mintha utánaintegetett volna, de a fiú hátra sem nézett, és úgysem látta volna.

Fate utólag, jóval később, az anyja akkorra már rég meghalt, így mesélt erről: a politikai meggyőződés ragadott meg és formált, mert ezek ilyen idők voltak. Valóban hittem benne, hogy léteznek objektív társadalmi érdekek, és hogy érdemes ezekért harcolni. Sokakkal mindenkiért. Akit ismertem, mindenki így gondolkodott. Egyikünk sem gondolta volna, hogy a legnemesebb politikai eszmék vasárnapi prédikációk frázisaivá silányulhatnak. A kor. Ha húsz évvel később születek, talán cinikussá váltam volna, vagy kifinomult költővé, mondjuk, egyik nem zárja ki a másikat. Ami az egész dologban zavar: vajon húsz évvel korábban fanatikus sztálinista lettem volna?

Nem tudatos szójáték volt, egyszerűen csak megtörtént Fatéval, hogy amikor a gyermekkoráról mesélt, nem azt mondta, hogy kórházba ment, hanem hogy kórhaza. (Hospital helyett Homepitalt mondott.)

Korán megtanulta, hogy a kórházakat tekintse igazi otthonának. Gyerekként sokat betegeskedett, apját korán elvesztette, anyja pedig, amit ő sokáig nem értett, szigorú fegyelem formájában mutatta ki szeretetét. Látta őt küzdeni, de nem látta szeretni, keménységében nem érezte a szeretetet. A szeretetről csak beszéltek. Jézus Krisztus szeretetéről. Anyja katolikus volt, tehát törpe kisebbséghez tartozott egy muszlim többségű országban, ezen a kisebbségen belül pedig a mélyen vallásosok kisebbségéhez, egy olyan országban, amely – akármennyire muszlim is – alapjában véve arra volt büszke, hogy alkotmányában ateistának vallotta magát.

A kórházi tartózkodások voltak azok az alkalmak, mikor úgy érezte, gondoskodnak róla, vigyáznak rá, lázas álmaiban érezte az ápolónő hűs tenyerét a homlokán, a vénájába csepegő infúziókat, amelyek mintha éltető nedvekkel látták volna el, az orvosok pedig a vizitek során megkérdezték, hogy van. Otthon soha senki nem érdeklődött a hogylétéről, a legkevésbé a lelkiről – a lélek, ez olyasvalami volt, amiről csak vasárnap volt szó, a misénél. Fate nyáron is fázott a templomban, és a temetéseken, a nagyapáén, a nagyanyáén, az egyik nagybácsién, meg még egy nagybácsién, egy nagynénién, ott a lélekről beszéltek, hogy az most meg van váltva, mert a fájó test halott, ám maga az élet lélektelen, amikor nincsen fájdalomtól megszabadított lélek a megfeszült, fájó testben, amelynek sorba kellett állnia kenyérért, amelynek sorba kellett állnia mindenért, ami valójában nem is volt, csak jegyek voltak, és sorban állás volt, a jeggyel, abban a reményben, hogy egy darab papírból vagy kartondarabból élelmiszer lesz, de a kórházban: ott nem volt sorban állás, ott feküdt az ember egy ágyban, és a táplálékot egy zacskóból kapta, amely egy állványon függött és a vénájába csöpögött, várakozási idő nélkül, tülekedés nélkül, rendbontás nélkül, csepegtetve kapta az életet, miközben odakint tombolt a harc a túlélésért az üzletek előtt, amelyekben nem életnedvvel töltött zacskók voltak, csak az élelmiszerhiány.

Amikor – 1998. június 21-én – Selina Vasa megint kihozta fiát a Teréz Anya Kórházból, a Rruga e Dibrësen hamarosan dugóba kerültek, akkorába, amekkorát Tirana városa még sosem látott. Egy taxiban ültek, teltek a percek, aztán további percek, a taxisofőr káromkodott, nem mozdult semmi, egy méternyit sem haladtak, vártak, de nem történt semmi, álltak egy helyben.

Ezek a rohadékok a Sigurimitől, szólalt meg a taxis.

Ezt meg se hallottam, mondta Fate anyja.

Nem hallotta? Nem? Maga süket? De a süketeket is szekálják! Teljesen nyilvánvaló, hogy az állambiztonságiak ki akarják használni a káoszt, hogy…

Ne beszéljen ostobaságokat! Menjen már!

Maga vak is, jóasszony? Nem látja, hogy minden áll?

Az autóforgalom Tiranában a rendszerváltás óta folyamatosan nőtt, amihez a kormányzati statisztikák készítői lelkesen éljeneztek, mert a gazdasági növekedés és a lakosság növekvő jólétének tényszerű bizonyítékát ünnepelték benne, de ilyen helyzet, mint azon a június 21-én, amikor a közlekedés a város nagy részein megbénult, még sohasem állt elő. A Koha Jonë című lap másnap ezt írta: A két ismert német jövevényszó, a Kindergarden és a Rucsac után új szót kell felvennünk szótárunkba: a Blechlawinét.

Mindenesetre ez a Blechlawine, a bádoglavina nem a szokványos dugót jelentette. Ha a hasonlat autókkal összefüggésben nem hangzana olyan komikusnak, azt mondhatnánk, hogy a gyökerek felől eredő megmozdulás volt, alulról jövő kezdeményezés, ez volt az albán civiltársadalom egyik első demonstrációja. Kétségbeesett, egyszersmind elszánt kísérlet volt az állami struktúrák összeomlása után a demokratikus Albánia ébredésének kikényszerítésére.

Meglepően sok autótulajdonos követte az ellenzékiek, művészek, egyetemi oktatók felhívását, amelyben az aláírók arra buzdítottak, hogy hajtsanak valamelyik fő közlekedési útra, állítsák le keresztben a kocsijukat, és bénítsák meg a főváros forgalmát. A többi európai fővároshoz képest Tiranában az autótulajdonosok aránya akkoriban viszonylag alacsony volt. Ezen a napon azonban az akkoriban még elmaradott Tirana úgy nézett ki, mint egy hatalmas világváros, amely belefulladt a forgalomba.

Fate a kocsi mélyén ülve, az anyjának dőlve hallotta, a taxist, aki lottófelkelést, polgárháborút, Sigurimit, alkotmányt és Európát emlegetett, csupa olyan fogalmat, amelyet ő nem ismert, de ebben a megmagyarázhatatlan helyzetben jelentősnek tartott, és utálta az anyját, amiért folyton a taxisba fojtja a szót, és minderről tudni sem akar.

Fate persze azt sem tudta, hogy az anyjának mennyi pénzt, kenőpénzt kellett fizetnie, hányszor kellett megalázkodnia, kölcsönkérnie, milyen reménytelenül adósságba kellett vernie magát, hányszor kellett megvonnia a szájától a falatot, hogy ő, a fia a Teréz Anya Kórházban megkapja az infúziós zacskóit és a konzervjeit, míg a legszegényebbek örülhettek, ha a kórházban egyáltalán hajlandók voltak megmosni hozzátartozóik holttestét. Arról sem tudott semmit, hogy összeomlott az őt a látszat szerint még ellátásban részesítő állam, mert az anyja mindent pénzzé tett, hogy őt ellássák, és nem akarta, hogy a fia valaha is megtudja, mit jelent a mindent.

Végül kiszálltak, és Faténak kínos volt, amikor az anyja összeszólalkozott a taxissal, nem akart fizetni, hiszen a sofőr nem oda vitte őket, ahová ők akarták, jelesül haza, azt meg pláne nem akarta kifizetni, amit a dugóban egy helyben álló kocsiban is megállás nélkül tovább ketyegő taxióra jelzett.

Míg anyja a taxisofőrrel vitatkozott, Fate kíváncsian elindult az autók mellett, és anyja harca, egy taxissal folytatott szimpla veszekedés először vezetett oda, hogy anyja szem elől veszítette fiát. Az autósok kinyitották a kocsiajtókat, dudáltak, szirénák visítottak, rendőrautók hangkürtjei szóltak, némelyek teljes hangerőre csavarták fel a zenét rádióikban, Fate pedig csodálkozva konstatálta, hogy idővel sokan ugyanabban a rádióműsorban és ugyanabban a zenében tudtak megegyezni, ami most egyesült hangerővel dübörgött, és a sok ember, idősebbek és fiatalabbak, férfiak, nők, gyerekek és tinédzserek mozogtak az autók között, ritmusra csettintgettek az ujjaikkal, doboltak az autók tetején, énekelték a dalok refrénjét, végül az egyik autóból felhangzott az It’s my life, és néhányan rázendítettek, It’s my life, egyre többen tekerték át autórádiójukat erre az adóra, és amikor legközelebb jött a refrén, még többen harsogták, végül több százan együtt ordították a zenével, hogy It’s my life, verték az autók tetején a ritmust, tapsoltak és üvöltötték, hogy It’s my life, és a kis Fate libabőrös háttal halad el az autók között, az önkívületben üvöltő és tapsoló emberek mellett, és azon kapta magát, hogy ring a csípője, és hallotta, ahogy az anyja a nevét kiáltja, de a kiáltás végül beleveszett a hangos dobolásba és ordításba, It’s my life, aztán a kórus, újra és újra azt kiáltották, hogy Elég! Elég! Elegünk van!