A
MONOGRAMOS
GYILKOSSÁGOK

SOPHIE HANNAH

részlet

Sophie Hannah: The Monogram Murders

© 2014, Agatha Christie Limited

All rights reserved.

Translation entitled „A monogramos gyilkosságok”

© 2014 Agatha Christie Limited.

All rights reserved.

Agatha Christie®, Poirot® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

www.agathachristie.com

Fordította Molnár Eszter

Borítóterv az angol kiadás alapján Tillai Tamás

Hungarian translation © Molnár Eszter, 2014, 2019

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2019, 2023, 2025

Minden jog fenntartva

Agatha Christie-nek

Első fejezet Menekülő Jennie

– Csak azt mondom, hogy én a magam részéről nem kedvelem azt a nőt – suttogta a pincérnő, akinek vékony szálú haja az arca körül repdesett. Olyan hangosan suttogott, hogy a Pleasant’s kávéház egyetlen vendége tisztán hallotta, amit mondott; el is gondolkozott, hogy a szóban forgó hölgy vajon egy másik pincérnő vagy törzsvendég, mint ő.

– Nem kell kedvelnem, nem igaz? Ha neked más a véleményed, mondd csak nyugodtan, szabad országban élünk.

– Szerintem egész kedves volt – mondta az alacsonyabbik, kerek arcú pincérnő, de hangja bizonytalanabb volt, mint néhány perccel azelőtt.

– Olyankor viselkedik kedvesen, amikor maga alatt van, mert megsértették az önérzetét. Mihelyst helyrejön, megint csöpög belőle a méreg. Pont fordítva kéne lennie. Ismerem a fajtáját – nem szabad bízni benne.

– Hogy érted, hogy pont fordítva kéne lennie? – kérdezte a kerek arcú pincérnő.

Hercule Poirot, az egyetlen vendég a kávéházban ezen a februári csütörtök estén, kicsivel fél nyolc után, pontosan tudta, mire gondolt a repdeső hajú pincérnő. Elmosolyodott. Nem ez volt az első alkalom, hogy a pincérnő találó megjegyzést tett.

– Az még megbocsátható, ha valaki keményebben odaszól, amikor nehéz helyzetben találja magát – velem is előfordult már, nem szégyellem bevallani. És amikor boldog vagyok, azt akarom, hogy körülöttem mindenki boldog legyen. Ez így van rendjén. De aztán ott vannak az olyanok, mint ő, akik akkor bánnak veled a legkeményebben, mikor rendben mennek a dolgaik. Na, azokkal kell vigyázni.

Bien vu, gondolta Hercule Poirot. De la vrai sagesse populaire.1

A kávéház ajtaja kivágódott, és nekicsapódott a falnak. Az ajtóban egy szőke nő állt, világosbarna kabátban, sötétebb kalapban. Poirot nem látta az arcát. Fejét elfordította, hátranézett, mintha arra várna, hogy valaki beérje.

Az a pár másodperc, míg az ajtó nyitva állt, elég volt ahhoz, hogy a hideg esti levegő kiseperje az összes meleget a kis teremből. Normális esetben ez bosszantotta volna Poirot-t, de most felettébb izgatta az új jövevény, aki oly színpadiasan érkezett, s akit látszólag csöppet sem érdekelt, milyen benyomást kelt másokban.

Tenyerét a kávéscsésze tetejére fektette, azt remélve, hogy így egy darabig melegen tudja tartani az italát. Itt, a St. Gregory’s Alley kis, görbe falú intézményében, London egyik kevéssé kellemes negyedében készítették az egész világon a legjobb kávét, melyet valaha kóstolt. Általában nem ivott kávét vacsora előtt és után sem – sőt normális körülmények között ez a lehetőség egyenesen elborzasztotta volna –, de csütörtökönként, mikor pontban hét óra harminckor megérkezett a Pleasant’sbe, eltekintett ettől a szabálytól. Mostanra ez a heti kivétel afféle hagyománnyá vált.

A többi szokást, melyeket a kávéház kényszerített rá, már kevésbé élvezte: például az evőeszközök, a szalvéta és a vizespohár helyes elrendezését az asztalon, mert ezeket érkezésekor minden esetben nagy összevisszaságban találta. A pincérnők szemmel láthatóan úgy gondolták, elég, ha ezek a tárgyak ott vannak valahol – bárhol – az asztalon. Poirot nem osztotta ezt a nézetet, s elvi kérdést csinált abból, hogy azonnal rendet rakjon, amint megérkezett.

– Elnézést, kisasszony, becsukná az ajtót, ha úgy döntött, hogy bejön? – szólt oda a repdeső hajú pincérnő a barna kalapos-kabátos nőnek, aki egyik kezével az ajtókeretbe kapaszkodott, s még mindig az utcát kémlelte. – Sőt akkor is csukja be, ha nem jön be. Mi itt idebent nem szeretnénk megfagyni.

A nő belépett a kávéházba. Becsukta maga mögött az ajtót, de nem kért elnézést, amiért olyan sokáig nyitva tartotta. Zihálását a szoba másik végéből is hallani lehetett. Úgy tűnt, észre sem veszi, hogy mások is tartózkodnak a szobában. Poirot csendes „Jó estét”-tel köszöntette. A nő félig felé fordult, de nem válaszolt. Szeme a rémülettől tágra nyílva meredt előre – tekintetének olyan ereje volt, mintha fizikailag tartaná fogva a szemlélőt.

Az a nyugalom és elégedettség, mely Poirot-t elfogta, valahányszor a Pleasant’sbe lépett, most hirtelen elszállt. Békés hangulata szertefoszlott.

A nő az ablakhoz sietett, és kinézett rajta. Nem fogja látni, amit látni akar, gondolta Poirot magában. Ha jól kivilágított szobából kinézel a sötét éjszakába, nem fogsz látni semmit, hiszen az ablaküveg a szobát tükrözi vissza, amiben vagy. A nő mégis az ablak előtt maradt egy darabig, elszánt arckifejezéssel figyelte az utcát.

– Ja, maga az? – mondta Repdeső Haj némi türelmetlenséggel a hangjában. – Mi a gond? Történt valami?

A barna kabátos-kalapos nő megfordult. – Nem, én… – a hangja elcsuklott. Aztán valahogy összeszedte magát. – Nem. Szabad az az asztal a sarokban? – A bejárati ajtótól legtávolabb eső asztalra mutatott.

– Mindegyik asztalunk szabad, kivéve azt, ahol az úr ül. Mind meg van terítve. – Ha már így eszébe jutott Poirot, Repdeső Haj odaszólt neki: – Készül a vacsorája, uram. – Poirot ezt nagy örömmel fogadta. A Pleasant’sben az étel majdnem olyan kiváló volt, mint a kávé. S ha a kettőt együtt veszi számba, annál nehezebb elfogadni az igazságot: hogy a konyhai dolgozók itt egytől egyig angolok. Incroyable.2

Repdeső Haj visszafordult a riadt nőhöz. – Biztos nincs semmi baj, Jennie? Úgy fest, mint aki az ördöggel nézett farkasszemet.

– Köszönöm, jól vagyok. Csak egy csésze forró, erős teára volna szükségem. A szokásosat kérem.

Jennie a távoli sarokban álló asztalhoz sietett, elhaladva Poirot mellett anélkül, hogy ránézett volna. Poirot kissé elfordította a székét, hogy jobban meg tudja figyelni. Nem kérdés, hogy valami aggasztja; valószínűleg olyasmi, amit nem a kávéházi pincérnőkkel kíván megvitatni.

A nő nem vette le sem a kalapját, sem a kabátját; leült egy székre, ami háttal állt az utcára nyíló ajtónak, de szinte azonnal megfordult, s a válla fölött ismét hátranézett. Poirot-nak így lehetősége adódott, hogy figyelmesebben szemügyre vegye az arcát. Úgy saccolta, a nő negyven körül lehet. Nagy, kék szeme tágra nyitva, mereven, pislogás nélkül nézett az ajtó felé, mintha valami megdöbbentő dolgot látna – „Mint aki az ördöggel nézett farkasszemet”, ahogy Repdeső Haj mondta. Pedig, amennyire Poirot meg tudta állapítani, semmi ilyet nem láthatott, csak a négyszögletes szobát az asztalokkal és székekkel, a fából faragott fogast a sarokban, és a girbegurba polcokat a falon, telezsúfolva különböző színű, mintájú és méretű teáskannával.

Azok a polcok! A jóérzésű embert kirázza tőlük a hideg! Poirot elképzelni sem tudta, miért ne lehetne egy ferde polcot egyenesre cserélni – ahogy azt sem tudta megérteni, miért tenne le bárki egy villát egy négyszögletes asztalra úgy, hogy előtte ne ellenőrizné, hogy az párhuzamos legyen az asztal egyenes szélével. No de nem mindenki osztotta Hercule Poirot elképzeléseit; ebbe már rég beletörődött – ahogy az előnyökbe és hátrányokba is, melyeket ez a tény okozott neki.

A székén kicsavarodva ülő nő – Jennie – eszelős tekintettel meredt az ajtóra, mintha arra számítana, hogy bármelyik pillanatban beronthat rajta valaki. Reszketett, részben talán a hidegtől.

Nem – gondolta meg magát Poirot –, nem a hidegtől. A kávéházban ismét kellemes meleg volt. És mivel Jennie az ajtót figyelte, de mégis háttal ült neki, a lehető legnagyobb távolságra tőle, ebből csak egyetlen észszerű következtetést lehetett levonni.

Poirot felemelte kávéscsészéjét, felállt az asztaltól, és odament a nő asztalához. Látta, hogy nem hord jegygyűrűt. – Megengedi, hogy csatlakozzam önhöz, mademoiselle? – Szerette volna a hölgy asztalán is elrendezni az evőeszközt, a szalvétát és a vizespoharat, de visszafogta magát.

– Tessék? Persze, parancsoljon. – A hangjából kiderült, mennyire nem érdekli, ki ül le az asztalához; a kávéház ajtaja kötötte le minden figyelmét. Továbbra is sóvár szemmel nézte, még mindig félig kifordulva ült a székén.

– Bemutatkoznék, ha megengedi. A nevem… ah… – Poirot elhallgatott. Ha elárulja a nőnek a nevét, Repdeső Haj és a másik pincérnő is meghallhatja, s akkor már nem lesz névtelen „külföldi úr”, a nyugalmazott rendőr a kontinensről. Az Hercule Poirot név gyakran erőteljes hatást gyakorol egyes emberekre. Az elmúlt pár hét alatt, mióta igen élvezetes, téli álom üzemmódba helyezte magát, Poirot sok év óta először tapasztalta meg, mekkora könnyebbség, ha az ember nem Valaki, csak egy a tömegből.

Nem lehetett volna nyilvánvalóbb, hogy Jennie-t cseppet sem érdekli sem a neve, sem a jelenléte. Szeme sarkából megindult egy könnycsepp, s lefelé gördült az arcán.

– Mademoiselle Jennie – mondta Poirot, azt remélve, hogy keresztnevének használata felkelti majd a hölgy figyelmét. – Valamikor rendőr voltam. Most már nyugalmazott rendőr vagyok, de mielőtt nyugdíjba mentem volna, a munkám során gyakran találkoztam emberekkel, akik önhöz hasonlóan feldúlt állapotban voltak. Nem a boldogtalanokra gondolok, mert azokból van bőven minden országban. Nem, én azokról beszélek, akik veszélyben érezték magukat.

Végre sikerült felkeltenie a nő figyelmét. Jennie tágra nyílt, rémült szemét rámeresztette. – Maga… rendőr?

– Oui. Jó pár éve már, hogy nyugdíjba vonultam, de…

– Akkor itt Londonban nem tud intézkedni? Nem tud… úgy értem, hatalma nincs itt? Nem tud bűnözőket letartóztatni vagy ilyesmi?

– Így van. – Poirot rámosolygott. – Londonban én egy idős úr vagyok, aki a nyugdíjaséveit élvezi.

Már legalább tíz másodperce nem nézett az ajtóra.

– Igazam van, kisasszony? Veszélyben érzi magát? Azért néz hátra, mert attól tart, hogy a személy, akitől ön fél, idáig követte, és bármelyik percben beléphet az ajtón?

– Veszélyben vagyok, abban bizony! – Úgy tűnt, mintha folytatni akarná. – Egészen biztos abban, hogy már nem rendőr?

– Egészen biztos vagyok – mondta Poirot. Mivel nem szerette volna, ha a nő azt hiszi, nem maradt semmi tekintélye vagy befolyása, hozzátette: – Ha rendőri segítségre volna szüksége, van egy barátom, nyomozó a Scotland Yardnál. Nagyon fiatal – alig múlt harminc –, de úgy vélem, sokra fogja vinni a rendőrségnél. Bizonyos vagyok benne, hogy boldogan segítene önnek. A magam részéről felajánlhatom… – Poirot elhallgatott, mivel a kerek arcú pincérnő megjelent egy csésze teával.

Miután letette Jennie elé, visszament a konyhába. Repdeső Haj is visszavonult. Poirot tudta, hogy a lány mennyire szereti kivesézni törzsvendégei viselkedését, ezért sejtette, hogy jelenleg épp a Külföldi Úrról, s Jennie asztalánál tett váratlan látogatásáról szándékozik élénk beszélgetésbe bonyolódni a kerek arcúval. Poirot általában csak annyit beszélt a Pleasant’s vendégeivel, amennyi feltétlenül szükséges volt. Azokat az estéket kivéve, mikor barátjával, Edward Catchpoollal vacsorázott itt – a Scotland Yard nyomozójával, akivel átmenetileg ugyanabban a házban béreltek bútorozott szobát –, a l’hibernation3 szellemének megfelelően, Poirot beérte saját társaságával.

A kávéházi pincérnők pletykálkodása nem érdekelte, nem törődött vele; hálás volt távollétükért, ami most kapóra jött neki. Azt remélte, Jennie így majd őszintébben beszél vele. – Boldogan adnék önnek tanácsot, mademoiselle – mondta.

– Maga nagyon kedves, de rajtam senki sem tud segíteni. – Jennie megtörölgette a szemét. – Szeretném, ha segítene valaki – mindennél jobban szeretném! De már késő. Halott vagyok, tudja, vagy legalábbis hamarosan az leszek. Nem bujkálhatok örökké.

Halott vagyok… Szavai nyomán mintha újra jeges levegő áradt volna a szobába.

– Úgyhogy számomra nincs segítség – folytatta –, de ha volna is, nem érdemelném meg. De… kicsit jobban érzem magam attól, hogy itt ül velem. – Karját felsőteste köré fonta: vagy vigasztalásképp, vagy mert így próbálta sikertelenül megállítani a vacogást. Egy kortyot sem ivott még a teájából. – Maradjon, kérem. Semmi sem történhet, amíg magával beszélgetek. Ez jelent némi vigaszt.

– Mademoiselle, ez nagyon nyugtalanító. Ön életben van, és mindent meg kell tennünk azért, hogy ez így is maradjon. Mondja meg nekem, kérem…

– Nem! – Szeme még nagyobbra nyílt, és riadtan hátrébb húzódott a széken. – Nem, nem tehet semmit! Semmit sem szabad tennie, ami megállíthatná. Nem lehet megállítani, lehetetlen. Elkerülhetetlen. Ha én meghalok, végre győz az igazság. – A válla fölött ismét hátrapillantott az ajtóra.

Poirot a homlokát ráncolta. Jennie talán kicsit jobban érezte magát, mióta leült az asztalához, de ő határozottan rosszabbul. – Jól értettem, amit mondott? Valaki üldözi, és meg akarja gyilkolni?

Jennie rászegezte könnyben úszó kék szemét. – Gyilkosságnak számít, ha megadom magam, ha hagyom, hogy megtörténjen? Annyira belefáradtam a menekülésbe, a bujkálásba, abba, hogy folyton rettegek. Azt akarom, hogy vége legyen, ha már úgyis meg fog történni, és meg fog, mert nincs más megoldás. Csak így lehet jóvátenni… Így helyénvaló. Megérdemlem.

– Ez nem lehet igaz – mondta Poirot. – Bár nem ismerem nehéz helyzetének részleteit, nem értek egyet önnel. A gyilkosság soha nem lehet helyénvaló. Barátom, a rendőr – engedje meg, hogy segítsen önnek.

– Nem! Nem beszélhet vele, sem mással, egy szót sem erről! Ígérje meg, hogy nem teszi!

Hercule Poirot-nak nem volt szokása olyan ígéreteket tenni, melyeket nem tudott megtartani.

– Milyen bűnt követett el, kisasszony, ami gyilkosságért kiált? Talán meggyilkolt valakit?

– Mindegy, hogy megtettem-e, vagy sem! Nem a gyilkosság az egyetlen megbocsáthatatlan bűn, tudja? Gondolom, még soha nem tett semmi olyat, ami megbocsáthatatlan?

– Mert ön igen? És azt hiszi, hogy ezért az életével kell fizetnie? Non. Ez nem helyes. Ha rá tudnám venni, hogy kísérjen el a szállásomra – itt van a közelben. A barátom a Scotland Yardról, Mr. Catchpool…

– Nem! – Jennie felugrott a székből.

– Legyen szíves, üljön vissza a helyére, mademoiselle.

– Nem! Már így is túl sokat mondtam! Mennyire ostoba vagyok! Csak azért mondtam el magának, mert olyan kedves arca van, és mert azt hittem, hogy úgysem tud tenni semmit. Ha nem mondta volna, hogy nyugalmazott rendőr, és hogy külföldi, egy szót sem szóltam volna! Ígérje meg: ha holtan találnának, megmondja a rendőr barátjának, hogy ne keresse a gyilkosomat. – Lehunyta a szemét, és összekulcsolta a kezét. – Ó, csak ki ne nyissák a szájukat! Ezt a bűntényt soha nem szabad felderíteni. Ígérje meg, hogy ezt megmondja majd a rendőr barátjának is, ígérje meg, hogy meggyőzi! Ha hisz az igazságszolgáltatásban, ha fontos magának az igazság, tegye meg, amit kérek.

Felugrott, és az ajtóhoz rohant. Poirot felállt, hogy kövesse, majd miután felmérte a távolságot, amit Jennie megtett, mialatt ő kihámozta magát a székéből, nagyot sóhajtva visszaült a helyére. Jennie elment, eltűnt az éjszakában. Soha nem érné utol.

Kinyílt a konyha ajtaja, és Repdeső Haj megjelent a vacsorájával. A szagától felfordult a gyomra: teljesen elment az étvágya.

– Hova lett Jennie? – kérdezte Repdeső Haj, mintha Poirot lenne felelős az eltűnéséért. Valóban felelősnek érezte magát. Ha gyorsabban reagált volna, ha óvatosabban fogalmazott volna…

– Hát ez már mindennek a teteje! – Repdeső Haj lecsapta Poirot vacsoráját az asztalra, és visszamasírozott a konyhaajtóhoz. Ahogy kinyitotta, már kiabált is: – Az a Jennie fogta magát, és fizetés nélkül távozott!

– Mégis miért kellett volna fizetnie? – mormogta magában Poirot.

***

Egy perccel később, miután hiába próbálkozott bármiféle érdeklődést csiholni magában a vermicellifelfújttal kísért marhaszelet iránt, Poirot bekopogott a Pleasant’s konyhájának ajtaján. Repkedő Haj résnyire nyitotta ki az ajtót, úgyhogy karcsú alakján kívül semmi sem látszott a konyhából.

– Valami gond van a vacsorájával, uram?

– Engedje meg, hogy kifizessem a teát, amit Mademoiselle Jennie az asztalon hagyott – ajánlotta Poirot. – Cserébe volna olyan kedves, hogy válaszolna néhány kérdésemre?

– Maga ismeri Jennie-t? Még sohasem láttam magukat együtt.

– Non. Nem ismerem. Ezért kérdezném magát.

– Akkor miért ült oda az asztalához?

– Riadtnak és zaklatottnak láttam. Ez nyugtalanított. Azt reméltem, felajánlhatom neki a segítségemet.

– Az olyanokon, mint Jennie, nem lehet segíteni – mondta Repdeső Haj. – Rendben, válaszolok a kérdéseire, de előbb hadd kérdezzek én egyet: hol volt maga rendőr?

Poirot nem hívta fel a figyelmét arra a tényre, hogy három kérdést már feltett. Ez lesz a negyedik.

A pincérnő összeszűkült szemmel nézett rá. – Valami olyan helyen, ahol franciául beszélnek – de nem Franciaországban, igaz? – kérdezte. – Láttam, milyen fintorokat vág, mikor a többi lány azt mondja, „a francia fickó”.

Poirot elmosolyodott. Talán nem lesz abból baj, ha elárulja neki a nevét. – Hercule Poirot vagyok, mademoiselle. Belgiumból. Örülök, hogy megismerhettem. – Kezet nyújtott.

A pincérnő megrázta a kezét. – Fee Spring. Valójában Euphemia, de mindenki Fee-nek hív. Ha a teljes nevemen szólítanának, sose érnének a mondanivalójuk végére, nem igaz? Nem mintha azzal rosszul járnék.

– Ön tudja Mademoiselle Jennie teljes nevét?

Fee Poirot asztala felé biccentett, ahol megrakott tányérja még mindig gőzölgött. – Egye meg a vacsoráját. Mindjárt jövök. – Ezzel visszahúzódott a konyhába, és becsukta az ajtót Poirot orra előtt.

Poirot visszament az asztalához. Talán megfogadja Fee Spring tanácsát, és újból nekiveselkedik a marhaszeletnek. Milyen felemelő érzés olyasvalakivel beszélni, aki odafigyel a részletekre. Hercule Poirot ritkán találkozott ilyen emberekkel.

Fee Spring hamarosan megjelent egy csészével, kistányért nem hozott magának. Belekortyolt a teájába, miközben leült a székre, melyet Jennie szabadon hagyott. Poirot-nak arcizma sem rándult a szürcsölés hallatára; ez némi önfegyelembe került.

– Nem sokat tudok Jennie-ről – mondta Fee –, csak amennyit összeraktam az elejtett megjegyzéseiből. Egy hölgynél szolgál, aki egy nagy házban lakik. Bentlakással. Azért jár ide rendszeresen, hogy a méltóságos asszony flancos vacsoráira, összejöveteleire és partijaira kávét és süteményeket vigyen. A város másik végéből jön – ezt mondta egyszer. A törzsvendégeink közül sokan jönnek messziről. Jennie mindig rendel inni valamit. „A szokásost kérem” – ezt mondja mindig, mikor megjön, mintha ő maga is úrinő lenne. Megjátssza magát, mikor azt a hangot használja, szerintem. Nem úrinőnek született. Talán azért nem beszél sokat, mert tudja, hogy nem tudná fenntartani a látszatot.

– Bocsánat – mondta Poirot –, de honnan tudja, hogy Mademoiselle Jennie nem beszélt mindig is úri hangon, ahogy ön nevezi?

– Hallott már maga cselédet úriasan beszélni? Mert én ugyan nem.

– Oui, mais… Szóval ez csak feltételezés, semmi több?

Fee Spring kelletlenül beismerte, hogy biztosra nem tud semmit. Amióta ismeri, Jennie mindig is „úriasan” beszélt.

– Jennie mellett szól, hogy teás lány, úgyhogy megvan a magához való esze.

– Teás lány?

– Úgy bizony. – Fee Poirot kávéscsészéjére nézve az orrát fintorgatta. – Ha engem kérdez, maguknak mind, akik kávét isznak, mikor teát is ihatnának, meg kéne vizsgálni a fejét!

– Nem tudja a hölgy nevét, akinek Jennie dolgozik, vagy a nagy ház címét? – kérdezte Poirot.

– Nem. És Jennie vezetéknevét sem tudom. Azt tudom, hogy valamikor régen összetörték a szívét. Ő mesélte.

– Összetörték a szívét? Elmesélte, hogy hogyan?

– Csak egyféleképpen lehet egy lány szívét összetörni – mondta Fee határozottan. – Úgy, hogy ripityára törik.

– Úgy értettem, többféle oka lehet annak, hogy valakinek összetörik a szíve: viszonzatlan szerelem, egy szeretett személy elvesztése tragikusan fiatal korban…

– Ó, ilyen részletekbe nem bocsátkozott – mondta Fee, s hangjában érződött némi keserűség. – És nem is fog. Csak ennyit mondott, hogy összetört a szíve. Tudja, ez a baj Jennie-vel, hogy nem beszél. Akkor se tudna neki segíteni, ha még mindig itt ülne ezen a széken, ahogy most se tud, hogy elszökött. Bezárkózós fajta, ez az ő baja. Beletemetkezik a bánatba.

Bezárkózós fajta… Ez a pár szó egy emléket ébresztett Poirot-ban – egy csütörtök estéről itt a Pleasant’sben, néhány héttel ezelőtt, mikor Fee egy vendégről beszélt.

– Sose kérdez semmit, n’est-ce pas? Nem érdeklik az eszmecserék, a beszélgetések? Nem akarja tudni, hogy másokkal mi történt mostanában?

– Pontosan! – mondta Fee, akire Poirot megjegyzése láthatóan mély benyomást tett. – Nincs benne egy fikarcnyi kíváncsiság se. Sose ismertem senkit rajta kívül, akit ennyire csak a saját gondja-baja érdekel. Nem is látja a világot, meg a többi embert benne. Sose kérdezi meg, hogy mennek a dolgaid vagy mit csináltál mostanában. – Fee oldalra billentette a fejét. – Maga aztán gyorsan kapcsol.

– Amit tudok, azt onnan tudom, hogy hallottam önt beszélgetni a többi pincérnővel, mademoiselle.

Fee elpirult. – Nem gondoltam volna, hogy érdekli, amit mi fecsegünk.

Poirot nem akarta még jobban zavarba hozni, ezért nem mondta el neki, mennyire várja mindig, hogy újra hallhassa Fee leírásait azokról az emberekről, akiket magában csak „Kávéházi Különcök”-nek nevezett – mint például Mr. Nem Egészenről, aki valahányszor bejött, megrendelte az ételt, majd azonnal visszamondta a rendelést, mert úgy döntött, hogy nem egészen erre vágyott.

Nem ez volt a megfelelő pillanat arra, hogy megkérdezze, vajon kitalált-e Fee egy Mr. Nem Egészenhez hasonló nevet Poirot számára, melyet távollétében használ – talán valami olyasmit, ami csodálatos bajuszára utal.

– Egyszóval Mademoiselle Jennie nem érdeklődik mások iránt – mondta elgondolkodva Poirot –, de ellentétben azokkal, akiket szintén nem érdekel a körülöttük levők élete és gondolkodása, s csak magukról hajlandóak beszélni, hosszasan, Jennie ezt sem teszi – így van?

Fee felhúzta a szemöldökét. – Jó a memóriája. Pontosan eltalálta. Nem, Jennie nemigen szokott magáról beszélni. Válaszol a kérdésre, ha feltesznek neki egyet, de nem időz el rajta. Nem szereti, ha elvonják a figyelmét arról, ami a fejében zajlik, bármi is legyen az. A titkos kincse – mindenesetre nem teszi boldoggá, akármi is az, ami ennyire foglalkoztatja. Én már rég feladtam, meg se próbálom kideríteni, mi van a fejében.

– A szívfájdalmán gondolkodik – mormogta Poirot. – És a veszélyen.

– Azt mondta, hogy veszélyben van az élete?

– Oui, mademoiselle. Sajnálom, hogy nem voltam elég gyors, hogy megakadályozzam, hogy elmenjen. Ha valami történne vele… – Poirot megrázta a fejét, és azt kívánta, bárcsak vissza tudná nyerni azt a nyugodt, kiegyensúlyozott érzést, amivel ide belépett. Az asztalra csapott a tenyerével, amint elhatározásra jutott. – Demain matin4 visszatérek ide. Azt mondja, gyakran betér ide, n’est-ce pas? Megtalálom őt, mielőtt a veszély találna rá. Ez esetben Hercule Poirot lesz a gyorsabb!

– Gyors vagy lassú, édes mindegy – mondta Fee. – Senki se tudja megtalálni Jennie-t, még akkor se, ha az orruk előtt van, és senki sem tud segíteni rajta. – Felállt, és felvette az asztalról Poirot tányérját. – Annyit nem ér az egész, hogy hagyjuk kihűlni az ételt miatta – mondta búcsúzóul.

Tartalom

Első fejezet
Menekülő Jennie

Második fejezet
Gyilkosság három szobában

Harmadik fejezet
A Bloxham Szállóban

Negyedik fejezet
A keret kitágul

Ötödik fejezet
Kérdezz meg száz embert

Hatodik fejezet
A sherry rejtélye

Hetedik fejezet
Két kulcs

Nyolcadik fejezet
Rendezzük a gondolatainkat

Kilencedik fejezet
Látogatás Great Hollingban

Tizedik fejezet
A vád mindig a nemest kezdi ki

Tizenegyedik fejezet
Két emlék

Tizenkettedik fejezet
Súlyos seb

Tizenharmadik fejezet
Nancy Ducane

Tizennegyedik fejezet
Az agy a tükörben

Tizenötödik fejezet
A negyedik mandzsettagomb

Tizenhatodik fejezet
Hazugságot hazugságért

Tizenhetedik fejezet
Az idősebb nő és a fiatalabb férfi

Tizennyolcadik fejezet
Kopogj, és nézd, ki nyit ajtót

Tizenkilencedik fejezet
Végre az igazság

Huszadik fejezet
Hol rontottuk el?

Huszonegyedik fejezet
Itt van minden ördög

Huszonkettedik fejezet
A monogramos gyilkosságok

Huszonharmadik fejezet
Az igazi Ida Gransbury

Huszonnegyedik fejezet
A kék kancsó és tál

Huszonötödik fejezet
Ha a gyilkosban van D betű

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 709 0

www.helikon.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License