Major Gina

A gyémántkalitka

ARANYKÖNYV

Elbeszélés
egy nő tisztességéről

részlet

i. kiadás

a gyémántkalitka

aranykönyv

kiadja szerzői magánkiadásban:
Major Gina

facebook.com/majorgina.hu
instagram.com/majorgina.hu
majorgina.hu

felelős kiadó:
major gina

felelős szerkesztő:

csák helga

borító:
karthikeyan sivasankaran

ISBN 978 615 82540 0 7

© Major Gina, 2020

Minden jog fenntartva.

Tilos ezen példány bármely részét sokszorosítani, információs rendszerben tárolni, sugározni bármely formában vagy módon a kiadóval történt előzetes megállapodás nélkül; tilos továbbá terjeszteni másféle kötésben, borítással és tördelésben, mint amilyen formában kiadásra kerül.

Az idő kereke forog,

Ahogy az életé is.

Nem áll meg, nem vár rád.

Rabság vagy szabadság?

A kulcs a teljességben rejlik,

Csillagoktól a teremtésig.

a szerző megjegyzése

A történet kitalált események sorozatára épül.

A regény számos szereplőjét azonban valós személyek ihlették.

A távolság megmaradt a rajzolt karakter és az élő között, azonban a személyiségjegyek és értékrendek hidat képeznek közöttük.

A helyszínek fellelhetők a világ különböző pontjain.

prológus

Szokatlanul visszafogott a ma esti ruhám. Semmi csipkét vagy díszítést nem kapott. Kerek a nyaka és egy hajszállal térd alá ér. Szűk szabású, az ujja hosszú. Egyetlen különlegessége, hogy a vállnál magasabb, mintha tömést kapott volna, ívesen csúcsosodik ki. Sminkem is szolid.

A nyakamban brill nyaklánc, amiből két irányba rubin kövek nyúlnak ki. Akár egy százlábú, körben, a nyakvonalon fekszik. A kis lábacskák a piros kövektől elegáns és kecses megjelenést kölcsönöznek. Fülbevalója kicsi és a karkötő, gyűrű is csodálatosan harmonizál egymással.

Az ujjamon forgatom az ékszert, ami visszaveri a lámpák fényét. Káprázatos színekben tündököl. Egy kis kiegészítő mekkora eszmei értékkel tud bírni, ha van mögötte sztori. Ennek hiányában viszont csak csillogó pénzköteg.

Bárcsak ne kellett volna elhagynom a villát, akkor most megkockáztathatnám végrehajtani a tervemet! De nem lep meg, hogy újra keresztbehúzta Amil.

A mólón egyetlen jacht áll, amit hatalmas méreteinek köszönhetően már messziről látni. Négy emelet magas lehet, a motorházzal és alsó kabinszintekkel együtt talán hat is van. Magánjachtnak kivételesen testes, mesés kivitelezés! Drága játékcikk, a vagyonosok kiváltsága. Végtelen luxus, a pár százaléknyi milliomos szintjén. Ez esetben saját kikötőt és parkolókat építettek ki.

Őrszolgálattal védett, amin keresztül haladva közelíthetjük meg a hajót. Több tucat – számomra ismeretlen márkájú exkluzív autó sorakozik. A jachthoz legközelebb eső helyre parkol a sofőr.

Zayed nyitja az ajtómat, és kisegít a tűsarkú cipőben. Kedves gesztusnak találom. Egészen kicserélődött a legutóbbi sikeres akciója után. Bármikor találkoztunk a nap folyamán, figyelmes volt: érdeklődő és szolid. Az a lekezelő és nagyképű fickó kiveszett belőle. Vajon meddig tart nála ez az állapot?

Parti folyik, idáig hallatszik a fedélzeten lévő tömeg zsivaja. Zongorista játéka biztosítja a hangulatot. A város fényei messze esnek, amitől a hajó még szebben tündököl a vízen. A csillagok pedig csak úgy szikráznak a fekete égbolton.

A palló végén egy fehér öltönyös vendégváró tiszt üdvözöl kettőnket. Elindul, bizonyára Amilhoz vezet minket. Meglehetősen sokat kell mennünk ahhoz képest, hogy egy hajón vagyunk. Felfelé vesszük az irányt: a lépcső széles, öt ember is kényelmesen elférne egymás mellett.

Ahogy a legtetején megjelenünk, a tekintetek ránk szegeződnek. Nem! Nem a tisztre, vagy kíséretemre, hanem rám. Én keltek feltűnést.

Nem sütöm le a szemeimet, pedig megtanulhattam volna már, hogy jobban járok, ha nem vonom magamra a figyelmet. Mindazonáltal ezt nehéz elérni, miután a hajam ezüstszürke, a szemem kék, a bőröm pedig fehér. Ezek az adottságok különlegesek, érdeklődésre adnak okot a kultúrájukban.

A fedélzet széles, a végét nem is látni és impozáns teakfa padló borítású.

A lélegzetem is elakad a vendégek láttán. Az összetétel minősége döbbent meg. A férfiak vegyes korosztályúak. Leginkább tehetős ötvenes, hatvanas éveiben járó európaiak és ázsiaiak.

De a nők, nem is nők, inkább gyerekek. Alig lehetnek tizennégy évesek, a legidősebb sem több tizenhatnál. Az utolsó kislány is dekoltált, káprázatos estélyibe bújt vagy öltöztették. Igényes sminket és frizurát kaptak egytől egyig mindannyian. Egyedül az én ruhám konzervatív, valamint csakis az én testemet díszítik ékszerek.

Nagy talány számomra, hogy miért keltettem mégis ekkora figyelmet. Az lenne az ok, hogy én vagyok a legidősebb? Vagy azt feltételezik, hogy Amil szeretője vagyok? Zayed Amil legfőbb bizalmasa és testőre. Nyilvánvaló, hogy fontos ember vagyok, ha a házigazda első embere vezet be a társaságba.

Nem hüledezhetek sokáig, semmit sem tehetek, ezt újra és újra nyomatékosítanom kell magamban. Zayeddel az élen elindulunk a nyitott teraszszint belső része felé. Ahogy átvágunk, kivétel nélkül minden férfi méreget, mint valami árucikket. Hallom a gondolataikat, amik egyáltalán nem szalonképesek. Undorító és egyben gyomorforgató, ahogy nézegetnek.

Védtelennek érzem magam, de igyekszem palástolni zavaromat. Zayed jelenléte némi biztonságot ad, de a sok tekintettől egyre feszültebb vagyok. Nem akarok itt lenni!

Majd megpillantom Amilt, egy csokornyi férfinak tart valamiről szónoklatot. Persze tökéletes figyelemnek örvend, egészen az érkezésünkig. Nekünk háttal áll, így férfitársai pillantásai a bőrömön adnak tájékoztatást jelenlétünkről. Felénk fordul, és döbbenten mér végig. Pár szóval berekeszti a társalgást, és hozzánk lép.

Az összes jelenlévő férfi között kitűnik sármjával. Fekete, tökéletes szabású öltönyt visel, bizonyára a szabója készítette a számára. Ötméteres körben a lányok nagyobb számban vannak jelen, ami nyilván Amil külsejével és társadalmi pozíciójával magyarázható. Ismét megerősíti bennem, hogy bármit és bárkit megkaphat ezen a világon.

Megáll előttem, hosszan tartja a szemkontaktust, egy csapásra elszáll belőlem a félelem. Megnyugtató pillantásában menedékre lelek, ami hihetetlenül groteszk tapasztalás a számomra. Szorongásom feloldódik, az Amillal töltött órák minden perce békés. Bárcsak inkább a parton állnánk, kettesben, várva, melyikünk indul hamarabb a vízbe!

– Szolid eleganciával is képes vagy tündökölni, Adél! Ki hitte volna? – áhítattal a hangjában teszi fel a kérdést. És én értetlenül forgatom a szemem.

– Ki hitte volna? Mit, Amil? – ismétlem el szavait.

– Hogy létezik A nő.

Tudom, mire céloz, de rezzenéstelen arccal reagálok. Számára nem létezett egy nő, inkább a sok volt a jellemző. Annak a jelentőségét csak nem rég értette meg, hogy milyen jelentéssel is bír A nő. Egy arab férfinek, aki a többnejűségben hisz, idegen fogalom az elkötelezettség. Egy nő nem tarthatja béklyóban őket életük végéig. Fordítva azonban egyértelműen igen. Az asszony hűséggel tartozik a férjének és halállal törleszt, ha nem így tesz.

– Miért vagyok ma este itt, Amil? – csendes a hangom, hogy csak az ő fülébe jusson el a kérdésem.

– Itt kell lennem, neked pedig mellettem a helyed! Nem veszítelek újra szem elől.

Hallgatásommal adom tudtára egyetértésemet. Amil közvetlen közelében még soha nem esett bajom, mellette biztonságban vagyok.

Hiába szól a zongora dallamos hangja, a jelenlévők információra éhes érdeklődése hallható. Felcsigáztam a környezetünket. „Ki ez a nő? Nem láttam még korábban, biztos a szeretője!”

Egy meglehetősen termetes férfi lép hozzánk és saját nyelvükön szólítja meg Amilt. Igencsak ideges, nem értem, amit mond. A hanghordozása elárulja érzéseit, a szeme pedig az irigységét. Alacsony testalkatú és legalább százötven kilót nyomhat. Hasa előrébb jár a testénél, őszes szakálla olyan hosszú, hogy a nyaka is rejtve marad. Kimondottan undorra ad okot, ahogy mellém áll és testszaga megcsapja orromat.

Amil felemelt két ujjával utasítja rendre. Csendet teremt a mozdulatával. Még azzal sem tiszteli meg a betolakodót, hogy ránéz, amit nem hagy annyiban, nem mozdul mellőlem, és ismét Amilt kérdezi, immár angolul.

– A tarifa érdekelne! – veti oda flegmán. Ezzel betalált! Amil figyelme átszáll a szomszédomra. Pár pillanatig vizslatják egymást, majd kitárja jobb karját Amil. Megfogja a férfi vállát, hogy csatlakozzanak a férfi társaikhoz. Sikerült visszaszereznie a köpcösnek a házigazdát. Visszatérnek a korábbi körbe, hogy folytassák a diskurzust.

A testőröm mellém helyezkedik. Felnézek rá, annyira magas és tekintélyt parancsoló. Életem végéig hálás lehetek neki azért, amit értem tett, félretéve a negatív személyiségjegyei elleni érzelmeimet.

Hosszú haját ezúttal copfba fogta, arca így markánsabb. Hidegen hagy jelleme, csak az számít, hogy mellettem legyen és védelmezzen.

Milyen tarifáról kérdezhette az a fickó Amilt? Talán üzleti partnerek, és ez egy remek alkalom arra, hogy részleteket fixáljanak le ügyleteik kapcsán. De mit tervezhet Amil ezekkel a lánykákkal? Nem olyannak ismerem, aki hasznot hajtana belőlük. Az apja biznisze lehet, amiből most már nagyobb szerepet kell vállalnia. Nem akarom végignézni! Értem, hogy miért kell jelen lennem, de nem értek egyet. Persze semmi beleszólásom a dolgok alakulásába.

Amil int az egyik személyzeti tagnak, a szememmel követem a férfi intézkedését, aki fogadja a parancsát, majd odébb állva átadja az információt egy számomra ugyancsak ismeretlen személynek. Valami készül. Úgy helyezkedek, hogy jobban lássam a tömeget, majd a hajó belseje felől libasorban fekete lepelbe bújtatott nők érkeznek. Még az arcukat sem lehet látni. Mind iPad-et tart maga elé. Szépen sorjában egy-egy kislány mellé állnak. A tableten információkat kaphatnak valamiről a férfiak, mert azonnal minden feketébe burkolózott nőt megrohamoznak.

Megszületik bennem a felismerés: a kislányok a produktumok. Biztosra veszem, hogy őket bocsájtják áruba. A férfiak egymás után böködik a kijelzőket, minden bizonnyal licitálnak. Lehunyom a szemem lassan és fáradtan, majd veszek egy nagy levegőt. Meggyötörten nyitom ki őket. Hogy kerültem én ide? Bele sem merek gondolni, mi történhet ezekkel a szegény teremtményekkel.

Jobban megvizsgálom a férfiakat, akad köztük egész jó kiállású, fiatalabb és még kamasz fiú is. Ők bizonyára beavatást kapnak a férfiasságukat tekintve. A lányok mindazonáltal meglehetősen nyugodtak és mosolygósak, talán beletörődtek jelen állapotukba. Tisztáknak is tűnnek, nincsenek bedrogozva. Úgy viselkednek akár a gésák, kimérten és alázatosan.

Amennyiben fiatal prostituáltak, úgy ők maguk vagy a családjuk választotta nekik ezt a sorsot, azért is történhet meg, hogy ennyire kiegyensúlyozottak.

Néhány közülük igen nőies adottságokkal rendelkezik. Egy-kettőnek egész nagy mellei vannak már. Legnagyobb hányad barna, kisebb százaléka fekete hajú, és alig lehet kiszúrni a vörös és szőke lányokat. Nem tudom elképzelni, hogy önszántukból vannak itt.

Nem, én ezt nem tudom elhinni. Eladják a gyerekeket ezeknek a férfiaknak? Rabszolgáknak vagy kéjnőknek? Ahogy telnek a percek, az egyik piros ruhás, csúnyácskább lánykát a hajó belsejébe kíséri egy tiszt. Elfog a hányinger, amikor az őket kísérő férfit felmérem. Ő lehet a vevő, hatvanas éveiben járó vén kéjenc.

Maradj nyugodt, Adél! Ne csinálj semmit! Nem tehetsz semmit! Amil embere úgysem mozdul mellőlem, nem hagy egyedül, hogy elkószáljak és segíthessek.

A jól megtermett alak Amil oldalán rajtam legelteti a szemét, nem is rejti véka alá gondolatait. Kéjes tekintet kíséretében, hogy csak én vegyem észre, megszorongatja férfiasságát. Rosszul vagyok a látványa okán. Elterelem a figyelmemet, nem szólhatok senkinek, hogy menekítsen ki ebből a pokolból. Amillal senki nem mer szembemenni, nem segítenek rajtam, és egyértelműen tudomására hozta a jelenlévő elitnek, hogy kinek a tulajdonát is képezem.

Eltűnik egy újabb lány a tömegből, most egy királykék ruhás, sötétbarna hajú, alig tizenkét éves kis hölgy. A ruhája igazán csinos, nem annyira kihívó, mint a többié. Egy középkorú férfi és még két társa követi. Nem lehetek meggyőződve arról, hogy mi történik odabent, a hajó belsejében. Csak feltételezéseim vannak.

Hogy hogy nem derül ki mindez? Ezek kiskorúak, törékenyek és sérülékenyek. Nemcsak testileg, de lelkileg is hihetetlen kárt okoznak bennük.

Most fogom csak fel, miért nem tud Amil azonosulni az apjával és üzleteivel. De az, hogy itt van és irányítja a történéseket, arra enged következtetni, hogy az apja a markában tartja. Nem értettem még meg, nem fogtam még fel, hogy milyen egy arab apa-fia kapcsolat.

A köpcös tekintetébe botlok újfent, és már meglehetősen kellemetlennek érzem modortalanságát. Hogy meri ezt a viselkedést megengedni Amil jelenlétében? Persze a nagyurat lefoglalja egy másik férfi, és mit sem vesz észre. A testőröm azonban észleli illetlen megmozdulásait, bár nem tesz semmit, ami nem lep meg, így aztán hangtalanul viselem a megaláztatást.

Bár otthon lehetnék! Mit nem adnék azért, hogy mindezt ne tapasztalhassam meg!

– Fel kell keresnem a mellékhelyiséget! – szólítom meg az oldalamon lévőt. Bólint, és elindul a célállomás felé. Átmegyünk a teraszon, majd le a lépcsőn. Nem hiszem, hogy nem volt ennél közelebb eső mellékhelyiség! Elmegyünk a kabinok mellett, majd a folyosó végén egy kisebb lépcsőn ismét le. Alig nyitja ki a jachtkabin ajtaját, mögötte megszólítja egy tiszt, hogy Amil kéreti, azonnal fáradjon vissza a társasághoz.

– A kíséretem nélkül jobban teszed, ha nem mész sehova! Zárd be a kabin ajtaját, amint tudok, visszajövök érted – adja az utasításokat. Egy szóval sem ellenkezem. Ő jelenti a védelmet, türelmesen meg fogom várni, hogy visszajöjjön értem.

Öt percbe is beletelt, hogy ide jussunk, vagyis, amíg visszatér Amilhoz és teljesíti óhaját, addig nyerek egy kis magányos időt.

A kulcsra zárt ajtó mögött egy jókora lakosztály rejtőzik, amihez fürdőszoba tartozik. A luxushotelek tervezői is megirigyelhetnék ezt a kialakítást. Barna az uralkodó szín, amit én egyáltalán nem szeretek, de az eleganciáját nem vitatom. Hatalmas ágy a tér közepén, kanapészekcióval, egy szép tágas környezetben. Padlótól a mennyezetig üvegablak ad panorámát a tengerre, a hullámok éppen a hajó oldalát nyaldossák. Ha nem lenne akadály, a következő lépésem már a sós mélységbe vezetne. Felkeresem a fürdőt és könnyítek magamon, majd az ágy melletti fotelt választom pihenőnek, ahonnan belátni a tengert. Kopog az ajtón a testőröm. Csalódott vagyok, mert azt reméltem tovább lehetek egyedül ezzel az elképesztő kilátással. Lassan, komoran indulok el, hogy kinyissam a zárt kabint.

Elfordítom a kulcsot, és meglepetésemre beront rajta a köpcös ürge, a lélegzetem is elakad.

– Maga meg… mit akar itt? – kérdezem remegő hangon.

A gyomrom azonnal görcsbe rándul, hátrálni kezdek.

– A trófea! Hát te vagy az új üdvöske! Micsoda kincs! – a nyála is csorog, úgy ejti ki a szavakat a kövér üzletember. A félelem eluralkodik rajtam, remegni kezd kezem, lábam.

Bezárja maga mögött az ajtót, és elindul felém. A péniszét újra megmarkolja az öltönyén át, de most erőteljesebben, hogy ne legyen bennem kétség azt illetően, mi jöttének célja. Egyértelműen erőfölényben van. Balra és jobbra kapom a fejem, keresem a menekülőutat, de csak a fürdő nyílik innen. Talán be tudok zárkózni, amíg valaki a megmentésemre siet. Nem jutok el odáig, hogy magamra csukhassam, ugyanis hátulról megmarkolja a hajam, úgy ránt vissza.

– Ááá! – a váratlan fájdalomtól halántékomban, visításban török ki.

– Gyere csak ide! – zihálja, rémes angol kiejtéssel.

Befogja a számat és a falhoz nyomja a fejemet. Mozdítani sem tudom a számat, a kezemmel ellökném magam, de hozzám nyomja a testét. Olyan pózt próbál felvenni, hogy a hájas hasától az ágyékát hozzám tudja dörgölni.

– Óh, micsoda gyönyörűség vagy te! – nyögi a fülembe.

Az áporodott, hányingert keltő leheletét érzem a nyakamon, majd nyelvével végignyalja az arcomat és a fülembe harap. Sikításom hangtalan az óriási mancsa alatt. A húsom ég a foga helyén, és érzem vérem melegét csorgni. Képtelen vagyok elnyomni magam a faltól, moccanni sem tudok. A lábamat utasítom, hogy rúgjon hátrafelé, de a disznó vaskos végtagjai nem hagyják véghez vinni a feladatot.

Felfelé húzza a ruhámat, a bal keze továbbra is szorít és alulról nagy erővel behatol ujjaival, ami kimondhatatlan kínnal jár.

– Most jön a java! Nem lesz baj! Élvezd, kicsikém! – túlfűtötten fújtat fülembe. Markolászik és szorongat alulról, óráknak tűnnek a másodpercek, a fájdalom pedig lesokkol, lelassul az idő.

Keverednek a gondolataim, mintha csak álmodnék. A félelem és gyötrődés ismerős érzések; újdonsült cimboráim gyakran látogatnak. Női gyengeségem rabja lettem és ájulás környékez. Bármit megtehet velem, áldozati bárány szerepemet nem tudom levetkőzni. Értékes asszonynak hittem magam, de nem vagyok más, csak egy termék, amit kedvükre használhatnak a férfiak.

Hogy nadrágját ki tudja oldani, kihúzza belőlem kövér ujjait, a ruhámat már felhúzta, és ezzel szabaddá tette testem a behatoláshoz.

Kopognak az ajtón, Amil vár választ.

– Adél, nyisd ki!

Összeszedem minden erőmet a sikításhoz, hogy tudtára adjam helyzetem. Hallható kiáltást nem tudok produkálni, a szám még mindig szorításban van. Az erőszaktevő nem lassít, meg sem torpant a kopogtatásra. Egy mozdulat elég hozzá, hogy elővegye nemi szervét, amit megérzek combjaim között.

Berúgják az ajtót, és együtt sikerül leszedniük rólam a férfit. Kettejük ereje szükséges, hogy ki tudják mozdítani pozíciójából. Nem sikerült behatolnia, de elég kárt okozott így is. Lezuhanok a padlóra, a halántékom enyhén koppan az eséstől a padlószőnyegen. Elsötétedik a világ előttem, ahogy lecsukom a szemem. Szenvedek a kín súlyától, amilyet még soha nem tapasztaltam. Éget, lüktet, sajog az ágyékom, a fülem érzéketlen. A megaláztatás, a nő teljes kiszolgáltatottsága a férfinak, megsemmisítő felismerést hoz magával.

Miután lerángatták rólam a mocskot, Amil ököllel veszi át a hatalmat, amitől a férfi iszonyú haragra gerjed. Arabul ordibál, úgy fest, meg van lepve, hogy így reagál Amil, mintha a megerőszakolásom megbocsájtható bűn lenne. Az pedig, hogy pofont kapjon revansként, megengedhetetlennek ítéli.

Támolyog és közben visszarendezi az öltönyét eredeti állapotába. Amil odahajol fölém, vizsgálni kezdi először a fülemet, majd az ágyékomra terelődik a tekintete. A falnak támasztódik térdem, így takarásban van intim testrészem a tekintetektől, csak ő láthatja a kárt, amit okoztak nekem.

– Orvost!

Felkavaró a parancsszó.

– Itt van az ára, Amil! – ordítja a köpcös egy tenyérnyi zsákot szorongatva, amit az öltönyzsebéből vett elő. Nem tarthatod csak magadnak, ezt tudod te is jól! Azért váltott angolra, hogy velem is megértesse, mennyit érek?

Lehunyom szemem, abbamarad simogatása, majd feláll mellőlem. Ugye nem akar itt hagyni?! Pislogok, hogy nyomon követhessem az eseményeket. A szemem is elfáradt a megterhelő események súlya alatt.

Amil odasétál az öltönyöshöz és ahelyett, hogy elvenné a zsákot, kiüti a kezéből. Fojtogató a feszültség és düh a szobában, ami Amilból árad.

A zacskó tartalma megmutatja magát a padlón, alig pár méterre tőlem. Több tucatnyi briliáns volt benne. Az ár, a juss, amivel megvehető egy nő tisztessége és szabadsága.

Amil arabra vált, úgy feszül a köpcösnek. Monológjából egy kukkot sem értek. Hallhatóan megingathatatlan Amil ítélete. Döbbenten veszi tudomásul a férfi Amil szavait, fel tudna robbanni.

– Apád elégedetlen lesz, hogy nem tettél a kedvemre – vág vissza gondolkodás nélkül.

Amil közelebb lép hozzá, egészen a képébe mászik.

– Takarodj, különben olyan utasítást adok, amit nem hallanál szívesen.

Vajon erre most mi lesz a reakció? Próbálom nyitva tartani a szememet. Látni akarom a meghunyászkodását. Amilról rám néz, lesújtó a tekintete, egyenesen rágalmazó. Mintha én lennék a nézeteltérésük okozója. Ismét Amilhoz fordul, aki feszületként áll előtte. Alul maradt a harcban, amihez gyanítom nem szokott hozzá.

Négykézlábra ereszkedik, hogy összeszedje a gyémántokat. Komoly megaláztatás, Amil pedig fölényesen nézi, szó nélkül. Az utolsó szem briliáns is a zacskóba kerül, majd orrát felhúzva sétál ki a kabinból.

– Távozzatok! – hallatszik az ingerült utasítás.

Amil elégedetlen hangjában felismerem, a kísérőmet hibáztatja. A tiszt, aki velük érkezett, odébb áll, így kettesben maradunk.

A földön heverek, sebzetten, teljesen kimerülve. Mozdulatlanul voltam tanúja a szópárbajnak. Amil lehajol, és gyengéden a karjaiba fog, majd felemel. A fejem hátra esik, annyi energiám sincs, hogy megemeljem. Oly sokat lép, szinte végtelen távolságra van az ágy. A szám kitárul, a szemhéjam csukva marad. Leenged a matracra, ami gyengéden gondjaiba vesz. Milyen puha!

– Sajnálom – mondja alig hallhatóan Amil. Az ágy szélén magasodik felém.

Nem ő tett erőszakot, de igenis felelős a történtekért! Ha nem hozatott volna ide, nem éltem volna át a borzalmat.

Elviselhetetlen ez a fájdalom, nem csak a testemre koncentrálódik, a lelkem vérzik. Ezt most nem bírom ki, nem vagyok elég erős, nem akarok itt lenni, ez nem az én hazám.

Csorognak arcomon könnyeim, ívet rajzolnak bőrömre. Tehetetlen vagyok, nem irányíthatom sorsomat, amit kínkeserves beismernem.

– Kérlek, – erőt gyűjtök – kérlek, engedj el! – sírásomtól alig érthető a kérésem. Puhán simítja végig szemem alatt a könnycseppek útvonalát.

– Nem! …nem lehet!

– Miért nem? kínoktól remegő hangon kérdezem.

– Választanod kell! Rabság vagy szabadság?

– Hogy mondtad? – feszül meg minden idegszálam. Nem érthettem félre!

– Jól hallottad!

– Mondd el újra Amil! – kérlelem, hogy megbizonyosodjak, az ismerős sorokat hallom.

– Rabság vagy szabadság? A kulcsot kell megtalálnod!

tartalom

A szerző megjegyzése

Prológus

01. 01. A maffia tagja

01. 02. Rabság vagy szabadság

01. 03. Füst tör elő

01. 04. Szexrabszolga leszek

01. 05. Minden kritérium

Dubaj, ATP 500 tenisztorna

01. 06. Azóta figyellek

01. 07. Már hiányoztál

Dubaj, ATP 500 tenisztorna

01. 08. Megfelelő időben cselekszik

01. 09. Tündérien bájos

01. 10. Idilli jelenet

2018. Kína, Sanghaj

01. 11. Messze van a híd

01. 12. Vágytól ég

01. 13. Elém térdel

01. 14. Mintha angyalt karolna

01. 15. A szerződés

01. 16. Elönt az adrenalin

01. 17. Magához húz

01. 18. A színpadon megjelenik

01. 19. Fejbe vágom

01. 20. Vége van

01. 21. Étvágygerjesztőnek megteszi

01. 22. Nem halsz bele

01. 23. Mégsem boldog

01. 24. Férjet megillető jog

01. 25. Fürtös lányka

01. 26. Örökre mellettem maradsz

01. 27. Közelsége ijesztő

01. 28. Mélyebben érezhessen

01. 29. Lövések dörrennek

01. 30. Halott vagy

01. 31. Felsóhajt erotikusan

01. 32. Ne nézz így

01. 33. Erőszak volt

01. 34. Gyászolja feleségét

Köszönet

Köszönet a férjemnek

felelős kiadó:
major gina

felelős szerkesztő:

csák helga

borító:

karthikeyan sivasankaran

ISBN 978 615 82540 0 7

Elektronikus változat:

Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License