DIENES BÁLINT

POKOLI HÉTVÉGE

Könyv Guru

Budapest, 2023

TARTALOMJEGYZÉK

Első éjszaka

1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | 23 | 24 | 25 | 26 | 27 | 28 | 29 | 30 | 31 | 32 | 33

Második éjszaka

34 | 35 | 36 | 37 | 38 | 39 | 40 | 41 | 42 | 43 | 44 | 45 | 46 | 47 | 48 | 49 | 50 | 51 | 52 | 53 | 54 | 55 | 56 | 57 | 58 | 59 | 60 | 61 | 62 | 63 | 64 | 65 | 66

Harmadik éjszaka

67 | 68 | 69 | 70 | 71 | 72 | 73 | 74 | 75 | 76 | 77 | 78 | 79 | 80 | 81 | 82 | 83 | 84 | 85 | 86 | 87 | 88 | 89 | 90 | 91 | 92 | 93 | 94 | 95 | 96 | 97 | 98 | 99 | Epilógus

Ernie, egy alsó-ausztriai kisváros több mint két évszázados múltra visszatekintő ötcsillagos szállodájának éjszakai recepciósa jól megérdemelt tavaszi szabadságára készül. Már csak néhány nap munka választja el attól, hogy végre kipihenhesse magát. Ám ezen a hétvégén különlegesebbnél különlegesebb vendégek érkeznek a hotelbe. Többek között egy bolgár médium, egy indiai hipnotizőr és egy szuperhallású, vak matematikus… Látszólag semmi közük nincs egymáshoz, de mindannyian az elnöki lakosztályban tartózkodó ukrán milliárdos meghívásából vannak itt. Miért gyűltek össze a Hotel Imperiumban? Mi olyan különleges ebben a hétvégében? Mire készül a titokzatos VIP-vendég? Ernie fejébe veszi, hogy kideríti, mi ez az egész, milyen titkokat rejtenek szeretett munkahelyének ódon falai.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Elsőként családomnak, konkrétan feleségemnek, Nórinak és három gyermekemnek, Olivernek, Oliviának és Valentinának szeretném megköszönni a sok türelmet, odafigyelést és szeretetet, melyet ezen könyv elkészítése során tőlük kaptam.

Másodsorban szponzoraimnak, név szerint Molnár Ferencnek a Carbon Composites Kft.-től, Pénzes Ottónak a Mátészalkai Művészetbarát Egyesülettől, Körmendi Annának a Körmendi Galériától, valamint Galambos Bélának, Juhász Ferencnek, Oláh Zsigmondnak és Szepesi Jánosnak tartozom köszönettel, akik hozzájárulása nélkül nem jöhetett volna létre ez a könyv.

Hálával tartozom még önkéntes lektoraimnak, közülük is elsősorban édesanyámnak, Vargóczki Juditnak, továbbá hű barátaimnak, Zimmermann Péternek és Csek Zoltánnak, kik a könyv kezdeti fázisában hasznos tanácsokkal, nem egy esetben pedig éles kritikával láttak el.

Végül, de nem utolsósorban óriási köszönet jár Soós Gábornak és csapatának, név szerint Pordány Katalinnak, Erdélyi Gábornak, Gyergyai-Szabó Mariann-nak, valamint a Könyv Guru Kiadó, az eClassic és a PRINT GROUP Nyomda többi lelkes munkatársának, hogy befogadtak, felkaroltak és valóra váltották az álmomat.

Hálás köszönet mindnyájuknak és persze neked, kedves olvasó, aki most ezt a kötetet a kezedben tartod! Jó szórakozást kívánok!

Ezúton szeretném kijelenteni, hogy ez a könyv egy nem valós történetet ír le. A cselekményben szereplő szerkezetek és műszerek azonban – legjobb tudomásom szerint – valaha léteztek vagy ma is léteznek. A történelmi szereplők szintén valóságos személyek, a főszereplők viszont egytől egyig kitalált karakterek, csupán a képzeletem szüleményei. Az élő vagy elhunyt személyekkel való egybeesés csupán a véletlen műve.

ELSŐ ÉJSZAKA

1

Már csak három nap! – gondolta Ernie, miközben felpattant a mountain bike-jára, majd beletaposott a pedálba. Normál esetben tizenkét perc alatt tette meg a lakása és a munkahelye közti távolságot, ám most úgy döntött, megdönti a saját csúcsát és lemegy tíz perc alá. Nagypapájától kapott Doxa karóráján megnyomott két gombot, és beindította a stopper funkciót. Szédületes tempóban vette be a kanyart a patakparti sétány irányába, és a legnagyobb fokozatra váltott. Nem azért sietett, mert késésben volt. Egyszerűen csak élvezte a biciklizést, a friss levegőt és a természetet. Fiatal volt, életerős és fűtötte a tettvágy.

Már csak ezt a hétvégét kellett ledolgoznia, hétfőtől kezdődhetett a tíznapos tavaszi szabadság. Rég eltervezte már, hogy hétfőn reggel bepattan a Ford Ranger pickupjába, és levezet Olaszországba, a Comói-tóhoz. Még sosem járt ott. Hónapokkal ezelőtt lefoglalt egy szobát Bellagio városkájának egyik tóparti szállodájában, hogy végre kipihenhesse magát.

Néhány perce száguldott a patakparton, amikor a távolból megpillantotta a robusztus szállodát, melyet oly jól ismert. Tizennégy éve dolgozott itt, és még mindig csodálattal tekintett az impozáns épületre, melynek hatalmas homlokzati ablakain éppen akkor csillantak meg a márciusi lenyugvó nap utolsó sugarai.

A Hotel Imperium már több mint kétszáz éve állt Bergstein, az alsó-ausztriai kisváros határában. A Bécsi-erdő vadregényes dombjai vették körül. Az idilli környezetet a Grünbach csilingelő csobogása és az erdei énekesmadarak csivitelése tette igazán meghitté. Az ötcsillagos szálloda a természet közelsége és a főváros könnyű elérhetősége miatt vált olyan népszerűvé a helybéliek és megannyi külföldi turista körében. Többnyire a szobák nyolcvan százaléka foglalt volt. Ez nem kis szó egy olyan hotel esetében, ahol éjszakánként kétszáz euró alatt lehetetlen volt megszállni.

A népszerűséghez hozzájárult az a megannyi híresség is, akik az elmúlt két évszázad során az Imperium vendégei voltak. Közéjük tartozott többek között Charles Darwin, Erzsébet királyné, alias Sisi, Marie és Pierre Curie, Gustav Mahler, J. F. Kennedy, Albert Einstein, valamint Arnold Schwarzenegger, Jackie Chan, Louis és Neil Armstrong, Ice-T, Sean Penn, Daniel Radcliffe, ismertebb nevén Harry Potter.

A hírességek látogatásainak emlékét a hotel bárjában elhelyezett, hatalmas parafatábla őrizte, melyet telis-tele aggattak a fényképeikkel. De nem csak híres emberek fotói voltak itt. Egyéb köztiszteletben álló személyek látogatását is lencsevégre kapták. Politikusok, bürokraták, orvosok, sőt még papok is szerepeltek a képeken. A több, mint háromszáz felvételt számláló hatalmas falfelületet egy vastag plexilappal zárták el az enyveskezű turisták elől. Ám ez a látványosság így is remek forgalmat generált a szállodának és valóságos szelfi paradicsommá vált a helyi fiatalok körében. Ki ne szeretett volna egy fotón szerepelni Schwarzeneggerrel vagy Kennedyvel?

Ernie gyakran gyönyörködött a többnyire fekete-fehér fényképekben éjszakai portyázásai során. Ahogy a régebbinél régebbi képeket nézegette és a hozzájuk tűzött lábjegyzeteket olvasgatta, úgy érezte, mintha időutazáson venne részt. Elképzelte, milyen lehetett száz-kétszáz éve a szálloda hangulata. Gyakran eltűnődött azon, milyen érzés lehetett akkor itt dolgozni. Bár ő maga régi bútordarabnak számított az Imperiumban, az itt töltött, szűk másfél évtizede mégis eltörpült a két évszázad mellett, mely a szeme előtt elevenedett meg, ahányszor a falra nézett. Vajon hány száz boldog és boldogtalan alkalmazott fordult meg itt, hogy kellemesebbé tegye a vendégek itt-tartózkodását? – morfondírozott, miközben az arcukat fürkészte, amelyek fel-feltűntek a hírességek mögötti takarásban.

Ernie-ben nagy tiszteletet keltettek ezek az alkalmazottak. Maga sem tudta miért, de jobban csodálta őket, mint magukat a kép közepén virító személyeket. Ők voltak Ernie hősei, kik verejtéküket adták azért, hogy az Imperium azzá a legendás szállodává váljon, amit ma ismernek. Leghőbb vágya volt valamilyen úton-módon felkerülni egy ilyen fényképre. Bárgyú ábránd! – hessegette el magától a gondolatot, és folytatta szokásos körútját, amit éjszakai recepciósként teljesítenie kellett.

Számára ez volt a legmegfelelőbb pozíció a szállodában. Nem cserélt volna senkivel, még a szállodaigazgatóval sem. Heti négyszer tizenkét órát dolgozott, mindig este héttől reggel hétig. Eleinte nem volt ínyére ez az időbeosztás, mert teljesen felborította a bioritmusát. Ám néhány hónap alatt teljesen megszokta és felfedezte az ezzel járó előnyöket. Ő lett az „Éjszaka Ura”. Legalábbis így nevezte magát gondolatban. Mikor a legtöbb vendég lefeküdt aludni és az alkalmazottak nagy része hazament, az addig nyüzsgő szálloda a nyugalom szigetévé vált. Ekkor lépett porondra ő, karöltve a kis csapatával. Ernie nem csak egyszerű éjszakai recepciós volt. Több mint tíz éve töltötte be a Manager On Duty, vagyis az MOD szerepét. Vészhelyzet esetén is ő felelt a szálloda zavartalan működéséért.

Minden műszakot egy másik éjszakai recepciós társaságában töltött, emellett az éjjeli csapathoz tartozott még egy portás, egy szakács, két takarító, valamint a szobaszerviz munkatársa. Naplemente és napfelkelte között mindig ez a hét ember felelt a vendégek nyugalmáért, esetenként pedig a mulattatásáért. Ő volt ennek a kis hetes brigádnak a műszakvezetője. Nem nagy karrier, de jelenleg ez is megteszi, ráadásul nem is fizet rosszul.

A havi ezerkilencszáz euró nettó fizetéséhez jött még a húszeurós éjszakai pótlék műszakonként, valamint a borravaló, melyet a szokásos és extra szolgáltatásokért zsebelt be. Szokásosnak számított, amikor a vendég be- és kicsekkolt vagy az, amikor a vendéget csomagostul a szobájába kísérték és a rooming közben bemutatták a szállodát meg a szobát, a luggage down során lehordták a szobából a csomagokat, valamint egyik szobából a másikba költöztették a vendéget, ha room move-ra került sor. Szintén ebbe a feladatkörbe tartoztak az olyan szolgáltatások, mint a parkolás vagy a taxiintézés. A vendégek gyakrabban igényeltek extra szolgáltatásokat. Szerzett már ő különböző gyógyszereket, eltérő méretű és ízű gumi óvszereket, különleges szeszes italokat, marihuánát, LSD-t, kokaint, Viagrát, örömlányokat és fiúkat, felfújható gumicsónakot, magánrepülőt és helikoptert. Ha a vendég elég pénzzel rendelkezett, semmi sem volt lehetetlen.

Ernie az itt töltött évek alatt remek kapcsolatrendszerre tett szert Bergstein-szerte, de sok esetben még Bécsbe is elért a keze. Ez a kéz oly ügyesen tudta begyűjteni a borravalót, mint senki más a környezetében. Gyakran fürkészték a kollégái, hogy megvillan-e egy-egy összehajtogatott papírbankó, amikor kezet fog a tehetősebb vendégekkel. Ám ő nemcsak, hogy úgy tette el az így szerzett összeget, hogy a kíváncsiskodók mit sem láttak belőle, de még az értékét is meg tudta saccolni. Kifinomult keze érzékelte a nüánsznyi különbségeket a négyzet vagy téglalap alakúra összehajtogatott bankjegyek között.

Ez volt a munkája legélvezetesebb része, pedig egyáltalán nem volt anyagias. Inkább játékként, egyfajta vadászatként fogta fel, de akkor különösen komolyan vette, ha gyűjtött valamire. A Comói-tónál tervezett kiruccanáshoz még körülbelül ötszáz euró hiányzott. Ezt a hétvégén akarta összegyűjteni. Magasra tette a mércét, de minden körülmény kedvezőnek ígérkezett: teltház, tehetős vendégek, különleges igények. Ez utóbbit persze csak remélni tudta. Úgy legyen! – gondolta, és hatalmasat fékezett a szálloda biciklitárolójaként használt raktárépület előtt. Leállította a stoppert. Kilenc perc negyvenhét másodperc. Nem rossz.

Betolta az épületbe a kerékpárját, és lezárta. Karórája éppen fél hetet mutatott, amikor Ernie vidám, de elszánt arccal belépett a hotel személyzeti bejáratán.

2

– Adjisten, Wilfred! – üdvözölte az idős, nappali portást, aki tizenkét órás műszakjának végéhez közeledve épp elbóbiskolt.

– Jó estét, Ernie! – tért magához az öreg. – Na, meglesz ma a green day?[1]

– Nem, nem hiszem – füllentette szerényen Ernie. Nem volt egy hencegő természet, amúgy sem szeretett pénzről beszélni. Főleg nem egy portással, aki, pozíciójából kifolyólag, valószínűleg életében nem kapott még száz euró borravalót.

Gyorsan továbbsietett, kivette a mosodából a munkaruháját, leszaladt az öltözőbe, lezuhanyozott, majd gondosan felöltözött. Szerette az egyenruháját, mely egyszerre volt konzervatív, modern és elegáns. Fekete öltönyt viselt fehér, galléros inggel. Mandzsettagombjait és a zakó hajtókáján levő kitűzőt is az Imperium ezüstszínű, griffmadaras logója díszítette. Barackszínű, vékony nyakkendő és hozzá illő, a zakó felső zsebébe dugott, háromszög alakúra hajtogatott kendő egészítette ki ruházatát. A legjobb formáját akarta aznap nyújtani. Ennek fényében háromszor is újrakötötte a nyakkendőjét, hogy milliméterre pontos legyen a mérete és tökéletes csomót varázsoljon rá. Aztán lement a kantinba az aznapi első kávéjáért.

Ernie nem dohányzott, nem drogozott, nem szedett gyógyszert és inni is csak hébe-hóba iszogatott, de a kávét nagyon szerette. Szertartásszerűen itta meg a műszakok alatt azt a három-négy bögre, cukor nélküli tejeskávét, mely egész éjszaka lendületben tartotta.

Frissen, üdén, kettesével szedte a lépcsőfokokat. Felrobogott a földszintre, és energikusan kitárta a lobbyba vezető ajtót. Arra számított, hogy kisebb tömeg fogadja majd: ki- és becsekkoló vendégek, sürgő-forgó recepciósok, tömött poggyászkocsikkal közlekedő londinerek, lézengő turisták. Ez volt a megszokott kép a lobby környékén ilyentájt. Ehelyett csak egy tanulólányt látott a recepcióspult mögött, aki unottan várta a műszakja végét. Vihar előtti csend – gondolta, majd odabiccentett ifjú kolleginájának, és elviharzott a recepció mögötti back office helyiségbe. Itt épp a szállodaigazgató, avagy a General Manager tartott kiselőadást néhány ott dolgozónak.

A GM egy alacsony, köpcös, ötven körüli férfi volt, akiről, azonkívül, hogy egy vatikáni vallási vezetőkre szakosodott luxusszállodában szorgoskodott az elmúlt évtizedekben, senki nem tudott semmit. Még egy év sem telt el azóta, hogy átvette az Imperium irányítását, ennek ellenére hatalmas tiszteletet várt el az alkalmazottjaitól. A háta mögött azonban legtöbben kinevették bugyuta döntései miatt. Szigorúan magázást követelt meg a beosztottjaitól, de még azoktól a hasonló korú vezetőktől is, akik közvetlenül alatta helyezkedtek el. Minden egyes alkalommal Herr Generaldirektornak, vagyis Szállodaigazgató Úrnak kellett szólítani. A saját nevét, a Kowalskit, szinte sosem lehetett hallani, bár a háta mögött így hívták. Nem lehetett tudni, hogy azért nem használja a nevét, mert nem büszke a lengyel származására, vagy a megszólítással is a tekintélyét akarta növelni. Valószínűleg mindkettőben volt igazság.

Kowalski ma esti monológja az Imperium top VIP-vendégéről, Igor Bogdacsenkóról szólt. Mikor az első mondatfoszlány elérte az éppen belépő Ernie fülét, ő már akkor tudta, hogy ma sem fog semmi újat hallani a tiszteletre méltatlan Herrgeneraldirektortól. Felszerelte az adóvevőjét, közben szótlanul beállt a figyelmet szimuláló hallgatóság közé. Kowalski a teátrális monológja közepette egy biccentéssel üdvözölte, majd így folytatta a mondókáját:

– Szóval ezért olyan fontos, hogy Mr. Bogdacsenko mindannyiunktól a kiválónál is kiválóbb kiszolgálást kapjon. Ki tudja például közületek, hogy mekkora bevételt generál szállodánknak Mr. Bogdacsenko hozzávetőlegesen minden egyes itt töltött nappal?

Egy határozott és néhány határozatlan kéz emelkedett a magasba. Természetesen Ernie pontosan tudta a választ, ám esze ágában sem volt a karját a levegőbe emelni. A világért sem állt volna be a GM talpnyalói, vagy, ahogy ő hívta őket, a nyaligátorai közé. Kowalski megadta a szót Irenének, a határozott kar gazdájának, a főnyaligátornak.

A szemüveges front office supervisor nehezen érthető, svájci akcentusával a következő választ adta:

– Mr. Bogdacsenko jelenleg négy szobát bérel: az 501-est, azaz az elnöki lakosztályt magának, az annak szomszédságában lévő 502-est, vagyis az úgynevezett cselédszobát, melyet dolgozószobának használ, illetve egy szinttel lejjebb két lakosztályt a két asszisztensének, a 401-est és a 402-est. Ezenkívül általában napi kétszer-háromszor étkezik, tehát hozzávetőlegesen ötezer euró forgalmat generál a hotelnek naponta.

A válasz közben a legtöbben a főnyaligátor tudálékos hangnemére koncentráltak, csak Ernie figyelte a GM reakcióját. Ezáltal csak ő vette észre, hogy az igazgató szájának jobb sarka megrezdült. A drágalátos Herrgeneraldirektor nem vette számításba az összes forrást, ezáltal elszámolta magát, és erre épp az imént döbbent rá.

– Pontosan! Jómagam is így számoltam. Köszönöm, Irene! Napi ötezer euró, hölgyeim és uraim! Bla, bla, bla. Ernie már egyáltalán nem figyelt rá. Épp azon merengett, vajon mekkorát rándult volna a GM szája csücske, ha ő adja meg a helyes választ. Az igazság ugyanis az volt, hogy Irene sem vett számításba minden költséget. A majdnem mindennapos szuperprémium vodka, francia pezsgő, osztriga- és kaviárfogyasztásról ugyanis megfeledkezett, mert ez nem közvetlenül Bogdacsenko szobaszámláján szerepelt. Ezen élvezeti cikkek megrendelése első számú asszisztense, Andrej Vaszilov feladata volt, ezért ezeket az ő számlájára könyvelték el. Ugyanez volt a helyzet az egyre sűrűbben kibérelt tárgyalótermek, valamint az oda rendelt exkluzív szendvicsek és teakülönlegességek költségével is, amelyeket Bogdacsenko második számú asszisztense, Helga Szputonova rendezett. Ezek is Bogdacsenkót terhelték, így a leghelyesebb válasz körülbelül napi hatezer euró volt.

De hát honnan is ismernék Bogdacsenko szokásait a többiek? Az ukrán milliárdos igazi éjszakai bagoly volt, nappal többnyire aludt, este felkelt, és akkor élte aktívabban az életét. Mindebből kifolyólag Ernie ismerte őt legjobban a hotel alkalmazottai közül.

– És ki tudja a választ arra a kérdésre – folytatta Kowalski –, hogy hogy nevezik Bogdacsenko urat a bizalmasai? – Hasonló mennyiségű kéz emelkedett a levegőbe, mint az imént. Irene megint majd kibújt a bőréből, ám most nem ő kapta meg a szót, hanem Radzs, egy indiai recepciós.

– Alkotónak nevezik tudtommal – mondta bátortalanul.

– Így van. Pontosan így van – helyeselt az igazgató, majd boldogan újságolta a hallgatóságnak, hogy aznap őt is megkérte Mr. Bogdacsenko, hogy szólítsa Alkotónak. Vagyis inkább megengedte neki… – vélte gunyorosan Ernie, majd gondolataiba merülve visszaemlékezett arra, amikor ez vele is megtörtént több, mint másfél hónapja, az ukrán érkezésének napján.

[1]  Így hívják szállodás körökben azt a napot, amikor az aznapi borravaló meghaladta a száz eurót. A hírhedt amerikai punk-rock együttesről és a százeurós bankjegy színéről kapta a nevét.

3

Kristálytisztán emlékezett arra az elképesztően hideg januári éjszakára. Három hatalmas fekete Mercedes mikrobusz tűnt fel a semmiből, és elállta a kintről beszűrődő fényt. Ernie és hű szárnysegédje, a lelkes marihuánafogyasztó Tim, már fel volt készülve a VIP-vendég érkezésére. Mégis megilletődtek, amikor éjfél körül a három megtermett, fekete öltönyös sofőr elkezdte behordani az elképesztő mennyiségű bőröndöt, dobozt és ládát, Mr. Bogdacsenko két izgága kisérőjével komótosan a recepcióhoz sétált. Ernie-t az első pillanattól magával ragadta az ukrán kisugárzása. Legalább 1,90 magas volt és erős testalkatú. Méretre szabott, hajszálcsíkos fekete öltönyt viselt egy hosszú, fekete kasmírkabát, egy színes selyemsál és egy hozzá illő fekete kalap kíséretében. Tökéletes formára nyírt szakáll keretezte az arcát. A sejtelmes mosolya hihetetlen magabiztosságot és nyugalmat sugárzott. Karizmatikus vonásainak köszönhetően egyből tiszteletet parancsolt a megjelenése.

Mr. Vaszilov a sofőröket és a nekik segédkező Timet bízta meg, hogy válogassák szét a csomagokat. Miss Szputonova a recepcióspultnál intézte a becsekkolást Irenével, aki, bár szinte kizárólag nappal dolgozott, aznap tovább bennmaradt, hogy segédkezzen a VIP-vendég érkezésénél. Ernie egy hirtelen ötlettől vezérelve meginvitálta Bogdacsenkót egy pohár francia pezsgőre a bárba. Azt is felajánlotta neki, hogy amíg a többiek felviszik a csomagokat, valamint elintézik a papírmunkát, körbevezeti őt a hotelben. Arra gondolt, miért ne improvizálhatna egy éjféli privát pezsgős szállodabemutatót, elvégre szuper VIP-vendégük több mint egy hónapig fog náluk tartózkodni. Bogdacsenko elfogadta a meghívást, és Ernie, aki mesélésben páratlan volt, már mutatta is a bárba vezető utat.

Ahogy beléptek, udvariasan bemutatta újdonsült vendégüket a sovány, szemüveges és hatalmas szakmai tudással rendelkező tiroli bármixernek, Peternek, valamint az elragadóan bájos, nemrég Ausztriába költözött, katalán származású bárpincérnőnek, Montserratnak. A pultosok kitöltöttek egy baráti adag pezsgőt, és kezdődhetett a túra.

Ernie először a fényképekkel teli falról mesélt neki, gondosan megmutogatva a legnagyobb hírességeket. Ezt követően végigsétáltak a reggelire szépen megterített éttermen. Útjuk innen a konyhába vezetett, ahová nagyon ritkán léphetett be vendég, de Ernie úgy vélte, most kivételt tehet. Bemutatta VIP-vendégüket az éjszakai szakácsnak, a kopasz, pocakos, állandóan mosolygó, szerb Bogdannak, akivel röviden felsorolták a legfinomabb helyi specialitásokat. Ezután az első emeleten elhelyezkedő tárgyalótermek következtek. Ernie úgy értesült, Bogdacsenko ezek használatára is igényt tart, amíg az Imperiumban tartózkodik. Lifttel indultak az ötödikre, vagyis a legfelső emeletre, az elnöki lakosztály felé. Az épület bemutatása során előkerült néhány szaftos történet a hotel két évszázados múltjából. Ernie megmutatta a negyediken, hol lettek elszállásolva Bogdacsenko asszisztensei. A túra végén röviden bemutatta neki az elnöki lakosztályt, azaz az 501-est, valamint a szomszédságában levő 502-est.

A túra közben a VIP-vendég remek hallgatóságnak bizonyult. Szűkszavú volt, de érdeklődő. Rövid, intelligens megnyilvánulásaiban alig-alig lehetett felfedezni a szláv akcentust. Ernie úgy vélte, valamelyik híres-neves egyesült államokbeli egyetemen tanult meg ilyen remekül angolul. A beszélgetés lezárásaképpen a férfi illedelmesen bemutatkozott, és felajánlotta jövőbeni szolgáltatásait.

– Szóval Ernie… – tagolta az ukrán lassan, miközben a recepciós névtáblájára meredt. – Mondd csak, miféle név ez?

– Igazából a nevem Ernő és Magyarországról származom. Az Ernie ennek a névnek az angolszász becézett megfelelője, így mindenki számára érthető és megjegyezhető.

– Tetszel te nekem, Ernie – tért a lényegre Bogdacsenko. – Megmondom neked őszintén, többnyire seggnyalókkal vagyok körülvéve és rég találkoztam olyan emberrel, aki ilyen közvetlenül képes velem társalogni. Köszönöm a szívélyes fogadtatást, a pezsgőt és a körbevezetést! Értesítelek, amint szükségem lesz valamire – mondta, majd kezet fogott Ernie-vel, aki először alig vette észre, hogy a tenyerébe vándorolt egy eddig még sohasem tapasztalt méretű, tökéletes négyzet alakúra összehajtogatott bankjegy. Fogalma sem volt róla, hogyan és mikor volt képes az ukrán előkészíteni azt a kézfogás előtt. Ernie megrökönyödött, amint tenyerének apró receptorai a papírdarab méretét pásztázták. Mivel kételkedett bőrsejtjeiben, vizuálisan is meg kellett győződnie arról, mit rejteget a tenyere. Egy apró, észrevétlen pillantás elég volt, hogy felismerje a színárnyalatot. Halvány püspöklila. Megannyi borravalóvadász álma, hogy egyszer ilyen színű bankót kapjon. Kétség sem férhetett hozzá, hogy Ernie egy ötszáz euróst tartott a kezében. Az összes kézfogás közül ez volt a legértékesebb, igazi kuriózumnak számított. Korábban sem Ernie-nek sem az ismerőseinek nem volt benne része. Csupán egy mítosz volt, melynek létezése abban a szent pillanatban beigazolódott az Éjszaka Ura számára.

– Köszönöm szépen, Mr. Bogdacsenko, nyugodalmas jó éjszakát kívánok! – próbálta tömören és lényegre törően kifejezni háláját Ernie.

– Jó éjt! – köszönt el az ukrán. – És fiam! – állította meg az utolsó pillanatban a távozni készülő éjszakai recepcióst. – Kérlek, szólíts Alkotónak! Így hívnak a barátaim.

4

Azóta az Alkotó többször megkérte Ernie-t olyan szívességekre, melyeket helyi kapcsolatok híján az emberei nem tudtak elintézni. Hozatott vele gyógyszereket, elvitette az öltönyeit tisztítóba, megjavíttatta a cipőjét. A fáradozásaiért mindig megjutalmazta őt tízesekkel, húszasokkal, esetenként ötvenesekkel. Ilyenkor rövidebb-hosszabb párbeszédek is lezajlottak köztük, de az ukrán életéről sosem esett szó. Ernie az internet segítségével nézett utána legfőbb VIP-jük múltjának. Kiderült, hogy Bogdacsenko már eleve tehetős családból származott, de valami istenadta tehetségnek köszönhetően, amihez hozzányúlt, abból pénzt csinált. Érdekelt volt a vegyiparban, a mezőgazdaságban, a vendéglátóiparban. Több alapítvány is fűződött a nevéhez, komoly összegeket fordított alternatív energiaforrások kutatására.

Három hét ismeretség után, amikor Ernie egy halom bevásárlószatyrot tolt fel egy londinerkocsi segítségével az elnöki lakosztályba, kicsúszott belőle a kérdés, ami már régóta foglalkoztatta:

– Elnézést kérek, Alkotó, de már régóta gondolkozom azon, vajon honnan jön ez a név.

Bogdacsenko nem tűnt meglepettnek, de a szokásos, sejtelmes mosoly mintha egy pillanatra eltűnt volna az arcáról. Prózai hangon csak így válaszolt:

– Ezt a kérdést többnyire nem merik feltenni nekem.

Ernie várta a folytatást, de hiába. Megérezte, hogy túl messzire ment. Lányos zavarában bevetette az egyik bevált trükkjét. Rámeredt egy képzeletbeli pontra a padlón és beljebb nyomta a head-setet a bal fülében, mintha épp valamelyik kollégája mondott volna valamit. Ezután úgy tett, mintha megnyomná a zakójára csíptetett mikrofon gombját, és hevesen beleszólt:

– Igen, értettem, azonnal megyek – mondta, majd elnézést kért az Alkotótól, és elsietett a back office-ba. Nem hitte, hogy Bogdacsenko bevette a rögtönzött színjátékot, de valahogy ki kellett vágnia magát a kínos helyzetből.

Az egyik fülbe dugható, diszkrét head-setet és a felcsíptetős mikrofonnal felszerelt walkie-talkie-t néhány éve vezették be az Imperiumban. Remek kommunikációs eszköznek bizonyult, hiszen bárki bármilyen információt közölhetett vagy segítséget kérhetett a többiektől egy gombnyomásra.

Ernie éppen felszerelte a walkie-talkie-ját, amikor a GM kiselőadásának is vége lett. Mindenki mehetett vissza dolgozni, Ernie pedig elkezdhette végre a műszakját. Irene átadott neki néhány szükséges információt, valamint a kulcsokat és a mobiltelefont, melyek az MOD képletes stafétabotját jelképezték. Most már egészen addig Ernie volt az ügyeletes felelős, míg Irene másnap reggel hétkor vissza nem veszi a stafétabotot.

A recepció időközben benépesedett. Ernie, ahogy kilépett a back office-ból, belevetette magát a munkába. Megmutatta egy idős párnak, merre van az étterem, majd két üzletembernek, hogy hol a bár. Egy ázsiai, se németül se angolul nem beszélő nőnek elmagyarázta kézzel-lábbal, hogy hol találja a toalettet.

Becsekkolt egy kedves amerikai házaspárt, kik egy tündéri, hároméves ikerpárral, Terrence-szel és Buddal érkeztek. A fiúk neve Ernie szerint Mr. és Mrs. Harrisford kifejlett humorérzékéről árulkodott. Ezt a poént persze csak azok értik, akik Terrence Hill és Bud Spencer fergeteges párosának filmjein nőttek fel – gondolta Ernie, majd hosszasan nézte a lobbyban a szüleik után baktató ikreket. Egyforma öltözékük, frizurájuk és járásuk alapján úgy hasonlítottak egymásra, mint két tojás.

Ezután nagy nehezen lefoglalt egy vacsoraasztalt egy közeli étteremben két finnyás brit öregasszonynak, majd leparkolt egy vadonatúj, tűzpiros Corvette-et a szálloda mélygarázsába.

Ahogy sétált vissza a recepcióra, azt latolgatta, hogy belökje-e a kantinban a második kávéját, vagy várjon még vele. Morfondírozását az időközben megérkező, betépett Tim reszelős hangja szakította félbe az intercomon keresztül:

– Ernie, Ernie! Siess vissza! Megjött egy VIP-vendég! Rengeteg csomagja van és a londinerek elfoglaltak. Fel kéne kísérni a szobájába, azt mondja, késésben van.

– Negyven másodperc múlva ott leszek – nyugtatta meg Ernie, miközben gyorsított a léptein. Hát persze, hogy VIP és persze, hogy siet, épp úgy, mint mindenki más ebben a szállodában – gondolta gúnyosan, majd információt kért Timtől a vendégről.

– Dr. Williams! Köszönöm szépen a türelmét! Szeretettel üdvözlöm önt a Hotel Imperiumban! – robbant be a recepcióra Ernie, aki Timnek köszönhetően egyből felismerte a lobby közepén toporgó, hetven év körüli, szemüveges, hosszú, ősz hajú dr. Jasper Williamst. Egyik kezével elkapta az öregúr holmijával telepakolt kocsit, másik kezével már a lifthez tessékelte.

– Ha jól tudom, egyenesen Kanadából érkezett ma ide hozzánk, Bergsteinba. Nem mondom, jó nagy utat tett meg, dr. Williams – folytatta Ernie lendületes, lehengerlő stílusában, miközben bepasszírozta a trolley-t kettejük mellé, a liftbe. Az öregúr csak tőmondatokkal válaszolt, de látszólag már felengedett. Azon tanakodott magában, vajon honnan tud róla ennyi mindent ez a segítőkész, szószátyár fiatalember.

– Meg is érkeztünk. Ez a 304-es szoba, ez lesz az öné – darálta Ernie, miután a mágneskártyával kinyitotta az ajtót, és előreengedte dr. Williamst. – Értesültem róla, hogy késésben van. Gyorsan lepakolom ezt a sok holmit, ha megengedi – ajánlkozott Ernie a szoba legtávolabbi sarkára mutatva.

– Igen, az remek lesz, köszönöm! Igazából van még egy negyedórám a találkozóig, nyugodtan pakolj le, addig én felfrissítem magam – hadarta az öregúr, majd eltűnt a fürdőszobában. Ernie el sem tudta képzelni, miféle találkozója lehet ilyenkor az öregnek.

Hogy a francba hozta el ezt a sok cuccot Kanadától idáig? Eddig nem is realizálta magában a kocsi tartalmát, de pakolás közben egyre felfoghatatlanabb lett a dolog. Dr. Williams egy kicsi és egy normálméretű utazótáskán kívül hat darab, különböző méretű és formájú, fekete, acélveretes, baromi nehéz ládát hozott magával, amik filmstábok technikai felszerelésére emlékeztették Ernie-t.

Tanácstalanul meredt a sarokban felhalmozott, ismeretlen tartalmú ládákra, amikor megjelent a fürdőszoba ajtajában dr. Williams. Mintha kicseréltek volna. Az öreg megmosdott, megborotválkozott, megfésülködött, lófarokba fogta a haját, és átöltözött. Mindezt az elmúlt négy perc leforgása alatt. Egész kulturáltan nézett ki és még tovább növelte a renoméját az a kanadai ötvendolláros, amit a kezében tartott.

– Bocsáss meg, de nem volt még időm eurót váltani. Elfogadod ezt a gyors és professzionális segítségéért? – nyújtotta Ernie felé a bankót.

– Üsse kő! – felelte Ernie viccesen, miközben egyet kacsintott, majd pillanatok alatt eltüntette a zsebében az ajándékot. – Köszönöm szépen! Ernie-nek hívnak amúgy. Állhatok még valamiben a rendelkezésére, dr. Williams?

– Ami azt illeti, igen, Ernie, volna még egy kérésem. Kérlek, áruld el, hogy hol találom a kettes számú tárgyalótermet! Ott van a találkozóm.

Ernie-nek leesett az álla, de mielőtt az öreg észrevette volna, színlelt könnyedséggel elmagyarázta neki, hogy jut a kívánt tárgyalóba, majd elhagyta a szobát.

Mélyen gondolataiba merülve sietett vissza a recepcióra. Vajon ki lehet ez az öreg és mit keres itt? Mi a fene ez a sok műszaki berendezés, melyet érdemes volt elhozni Kanadából idáig? Mi a jó büdös francot akar ettől az öregtől az Alkotó? A kettes számú tárgyalótermet aznapra szokás szerint Helga Szputonova bérelte ki Igor Bogdacsenko számára.

5

A recepcióra visszatérve Ernie mindent rendben talált és örömmel konstatálta, hogy nyugalom tölti be a lobby légkörét. A vendégek nagy része már az étteremben vacsorázott vagy a bárban fogyasztotta aperitif koktélját. Tim kikéredzkedett elszívni egy cigarettát, így Ernie egyedül maradt a recepción. Dr. Williamsre és a furcsa csomagjaira terelődtek a gondolatai, amikor befutott egy repülőtéri taxi, amelyből egy vonzó, negyven év körüli nő szállt ki enyhén kihívó ruhában.

– Mrs. Delyana Parakova megérkezett – hallatszott a londiner hangja az intercomban. Ernie bárgyú vigyorral nézte végig, ahogy a szőke szépség kopogós tűsarkúban, határozott léptekkel odatipeg a pultjához, hogy becsekkoljon.

– Mrs. Parakova, üdvözöljük a Hotel Imperiumban! Hogy utazott? – érdeklődött Ernie.

– Miss Parakova, kérem! – válaszolta a nő kihangsúlyozva az első szót egy kacsintás és egy pajzán mosoly kíséretében.

– Bocsásson meg, Miss! – vett vissza Ernie a kezdeti lendületből és egy hangyányit elpirult. – Szóval, hogy utazott?

– Ami azt illeti, nagyon hosszú az út Szófiából Bergsteinig. Reggel nyolc óta úton vagyok – panaszolta.

Ernie megkérte, hogy töltse ki a szükséges papírokat. Amíg a nő körmölt, ő egy pillanatra hátat fordított neki, hogy belesustorogjon valamit a mikrofonjába.

– Nos, Miss Parakova – szólalt meg, miközben elrendezte az aláírt formanyomtatványokat –, úgy látom, három éjszakára foglalt nálunk egy csendes szobát erdőre néző kilátással. Úgy vélem, a 309-es tökéletesen megfelel majd az igényeinek – nyújtotta át a kulcskártyát. – Mielőtt a szobába igyekszik, kérem, fogadja el a ház ajándékaként ezt a pohár proseccót! Higgye el, mire az utolsó kortyot is felhörpinti, már el is felejti a hosszú út fáradalmait – mondta Ernie és egy elegáns karmozdulattal felhívta a nő figyelmét a gyöngyöző itallal feléjük igyekvő Montserratra. A katalán lány éppen abban a pillanatban ért oda, amikor Ernie a mondat véget ért és széles mosollyal átnyújtotta a nőnek a poharat.

– Egészségére! Érezze jól magát nálunk, az Imperiumban! – csivitelte elragadó spanyol akcentusával, majd egy száznyolcvan fokos fordulatot vett, és visszaindult a bár felé.

– Köszönjük, Moni! – dadogta Ernie, és egy pillanatig megpihentette tekintetét a lány ringó hátsóján.

– Tetszik neked ez a lány! – rikkantotta el magát Miss Parakova és vigyorogva fürkészte Ernie reakcióját.

Hirtelen elszállt a rózsaszín köd, és Ernie a másodperc törtrésze alatt visszatért a valóságba.

– Öhm, uhm, nos, hát, az igazat megvallva, csinos – motyogta fülig vörösödve.

– Nézd, Ernie – kezdte a nő, miközben a recepciós névtábláját betűzte. – Ami azt illeti, tényleg csinos, de szerintem túl fiatal. Hozzád inkább egy érett nő illene – kacsintott rá ismét. Ezúttal kétség sem fért a szándékaihoz.

Ernie már nem tudott tovább vörösödni, ezért inkább elkísérte a nőt a lifthez, és professzionalizmust erőltetve magára ennyit szólt:

– Miss Parakova, a csomagja hamarosan követi önt a szobájába. Kellemes itt-tartózkodást kívánunk!

– Köszönöm a kedves fogadtatást és a pezsgőt! Remélem, hamarosan újra találkozunk. Akkor majd megkapod a borravalót. – Azzal beszállt a liftbe, mosolyogva kidomborította méretes kebleit, és megnyomta a hármas gombot.

Ernie hatalmasat nyelt, amikor becsukódott a liftajtó. Pihegve visszasomfordált a lobbyba. Örömmel konstatálta, hogy időközben Tim is visszatért a recepcióra, ezért egy gyors walkie-talkie-s helyzetjelentést követően leviharzott a kantinba. Most már volt ideje, hogy elfogyassza a hőn áhított kávéját. Micsoda éjszaka – gondolta, miközben a Doxájára pillantott. És még csak fél kilenc.

Ernie se jóképű, se szívdöglesztő nem volt. Enyhén megnyúlt orra és jókora fülei adták arca fő karakterét. Végtagjai vékonykák és szálkásak voltak, testmagasságát is átlagosnak lehetett mondani. Volt viszont benne valami megmagyarázhatatlan, amit vonzónak találtak a nők. Hogy az a gyermeki őszinteség volt-e a szemében, vagy a lehengerlően udvarias modora, esetleg a sejtelmes mosoly, mely tudat alatt mindig ott bujkált a szája sarkában, nem lehetett pontosan meghatározni.

Az a típus volt, aki könnyen szerelembe esett, szexuális kapcsolatainak száma éppen kielégítő volt, viszont nagyon ritkán akadt igazi társra.

A kantinban a péntek esti második kávéját fogyasztotta, és azon kapta magát, hogy az imént szemrevételezett hölgyeket hasonlítja össze. Montserratot alig két hónapja ismerte meg, amikor a lány belépett az Imperium kötelékébe. Szerény, csöndes és törékeny lányka volt hatalmas szemekkel, kicsi, de feszes mellekkel és olyan fenékkel, melynél kerekebbet körzővel sem lehetett volna rajzolni. Ő már ennyi idő alatt is félig-meddig belehabarodott, pedig szinte alig ismerte. Mikor meglátta, úgy érezte, a szíve kihagy egy dobbanást, majd hevesen kalapálni kezd. Ernie egyszer már megígérte neki, hogy elviszi őt valamelyik délután a Bécsi-erdőbe madarakat és növényeket fényképezni, de ez még sosem jött össze.

Miss Parakova szöges ellentéte volt a katalán lánynak. Dögös volt, szexi és szemérmetlen. Ez a kombináció egyre inkább feltüzelte az éjszakai recepciós szexuális étvágyát.

– Ernie, baj van, kérlek, azonnal gyere vissza a recepcióra!

Pofoncsapásként érte őt Tim bejelentése, szomorúan tért vissza a valóságba. Kénytelen volt kibújni a képzeletbeli ágyból, melyet Miss Parakovával osztott meg. Gyorsan felhörpintette a kihűlt kávéját, majd rohamléptekben indult a lobby felé a személyzeti folyosón. Egész úton az észrevétlenül megkeményedett férfiasságát próbálta több-kevesebb sikerrel lecsillapítani.

6

Útközben számos potenciális vészhelyzet ötlött fel benne. Vajon valamelyik szakács csúnyán elvágta az ujját és mentőt kell hívni? Egy öregasszony kiverte a balhét, hogy túl hideg van a szobájában? Esetleg a londiner parkolás közben megint meghúzta egy Porsche vagy Ferrari oldalát? Netalántán a zárlatos turmixgép már megint lecsapta a biztosítékot a bárban és tök sötét van? Timet értesítették otthonról, hogy haldoklik a kutyája és haza kell mennie? A hosszú évek tapasztalatai meg Ernie fantáziája ezernyi hasonló lehetőséget kínált, de amint belépett a lobbyba, a valóság felülmúlta a képzeletet.

A recepciónál található kanapén az egyik Harrisford fiú, Terrence ült Ludmilla, a babaarcú, kövérkés, szlovák szobalány ölében kisírt szemekkel, kezében egy fura bábut szorongatva. Szüleinek és ikertestvérének nyoma sem volt. Ludmilla csitítgatta, simogatta a hüppögő gyermeket. Tim lázasan próbált telefonon elérni valakit, de a cifra káromkodásokon kívül semmi mást nem mondott a kagylóba. A jelek szerint nem járt sikerrel.

Nem kellett okleveles nyomozónak lenni hozzá, hogy bárki rekonstruálni tudja a történteket. A hároméves fiúcska minden bizonnyal elveszett, a szobalány talált rá, és nem tudták telefonon elérni a szüleit. Egy megmagyarázhatatlan tárgy azonban sehogy sem illett a képbe. A gyermek kifehéredett ujjakkal, görcsösen szorongatta a régimódi babát. Ha egy plüssmackó, egy G.I. Joe vagy egy Barbie lett volna, Ernie nem sok figyelmet szentelt volna neki. De ez a baba nem hasonlított a játékboltokban beszerezhető példányokra. Ráadásul nem emlékezett arra, hogy valamiféle babával érkezett volna a család.

Ahogy közelebb lépett, képtelen volt levenni a szemét a fura báburól. Egyfelől ismerősnek tűnt neki, másfelől biztos volt benne, hogy soha életében nem látott ehhez hasonlót. Egy ütött-kopott szalmabábu volt rongyos ruhákban: kék csíkos szoknyácskában, fehér blúzban, piros-fehér pöttyös kendőcskében, a kezében valami pálcát tartott. Még egy lépés után már azt is látta, hogy nem a kezében van a pálca, hanem valahogy hozzárögzítették. Amikor megállt a fiú mellett, megrökönyödve vette észre, hogy a rudacska egy rozsdás kötőtű, amivel átszúrták a baba hasát. Ugyanabban a pillanatban bevillant neki a felismerés, hogy honnan volt olyan ismerős a szalmabáb. Pár hete egy ismeretterjesztő műsort nézett Haitiről és az ott uralkodó vallásokról. Abban mutattak be ehhez hasonló babákat.

Most már kétsége sem volt afelől, hogy az ifjú Terrence Harrisford egy voodoobabát tart piciny kezében.

A felismerés pillanatában robbant be a lobbyba a család többi tagja. Amint felfedezték a kanapén az elveszett báránykájukat, megkönnyebbülten rohantak oda, és ölelték-csókolták, ahol érték. Mrs. Harrisford kisírt arca örömkönnyekben úszott, a férje püspöklila ábrázata is kezdte visszanyerni eredeti színét. Az egyetlen, aki még mindig rosszul festett, az Bud volt. Terrence ikertestvére bágyadtan, falfehéren és merengő szemekkel csüngött apja ölében. De most nem ő volt a középpontban.

Manager On Dutyként Ernie első számú kötelességének érezte, hogy megnyugtassa a családot. Gyorsan rendelt a szülőknek kamillateát, a gyermekeknek pedig friss narancslevet. Következő feladatának azt tekintette, hogy információhoz jusson a történtekről. Bár viszonylag hamar megkerült az elveszett gyermek, mindenképp jelentést kellett írnia az esetről, ugyanis minden műszak eseményeit dokumentálni kellett digitális formában. Ez volt az MOD egyik legfontosabb feladata. Így hát leült velük a lobby egy távoli szegletében, hogy feltegyen nekik néhány kérdést, miközben elfogyasztják az italaikat. Ekkorra már Budba is visszatért az élet. Mindkét gyermek boldogan szürcsölgette narancslevét.

Ludmillától megtudták, hogy kilenc óra után pár perccel bukkant a gyermekre a mosodában. Mikor pár koszos törülközőt akart elhelyezni az egyik szennyestartóban, kaparászó hangra lett figyelmes, mely a mosoda résnyire nyitott ajtaja mögül jött. Felkapcsolta a villanyt, és a mosoda legtávolabbi szegletéig követte a hangot. Ott talált rá a kisgyermekre, aki éppen a furcsa babát halászta ki a régi szellőzőrendszer rácsai közül. A szobalány bevallása szerint olyan volt a gyerek, mintha révületben lett volna. Sem a hirtelen világosságra, sem a kérdéseire nem reagált, tekintete is ködös volt. De amint megkaparintotta a babát, lassan visszatért belé a tudat, körülnézett és keservesen sírva fakadt. Ludmilla azonnal a recepcióra sietett vele, és értesítette Timet a történtekről. Ő pedig sürgősen odarendelte Ernie-t, majd megpróbált kapcsolatba lépni a szülőkkel.

Amíg Ludmilla elmesélte a történteket, Mr. Harrisford óvatosan próbálta kivenni fia keze közül a bábut, akinek az ujjai még mindig görcsösen szorították a játékot. Szemlátomást nem szívesen vált meg szerzeményétől. Ernie kérésére ezután Mrs. Harrisford ecsetelte az elmúlt néhány óra eseményeit. Eközben Terrence csak átengedte édesapjának a babát, így Mr. Harrisford végre alaposan szemügyre vehette a groteszk tárgyat.

A nő beszámolója szerint miután becsekkoltak, férje lement a bárba egy italra, ő pedig kipakolt, és lezuhanyozott. A gyerekek tévét néztek. Amikor Mr. Harrisford visszajött, együtt lementek az étterembe vacsorázni. A gyerekek nyűgösek voltak, mert kifárasztotta őket a hosszú út. Evés után kimentek a kertbe, hogy sétáljanak egyet a friss levegőn. Terrence és Bud szokásukhoz híven futkároztak és felfedezték az új környezetet. A szülők nehezen tudták a lámpák gyér fényénél rajtuk tartani a szemüket, de úgy gondolták, ha egyiket látják, nem lehet messze a másik sem. A házaspár a csillagokat nézte, az elkövetkező néhány napot tervezgették, amikor arra lettek figyelmesek, hagy a kis Bud a fivérkéjét szólongatja.

Először azt hitték, bújócskáznak, és Terrence-nek sikerült egy igazán jó búvóhelyet találnia. Ám amikor pár perc múlva sem került elő, kezdtek aggódni. A család kétségbeesetten átkutatta az egész kertet. Abban reménykedtek, hogy a következő bokorban rálelnek a komisz Terrence-re, ám a gyereknek hűlt helye volt. Minden kertben sétáló párt megkérdeztek, ám a kisfiút senki sem látta. A szülők észre sem vették, hogy Bud már jó ideje nem szólongatja fivérkéjét, hanem csak sápadtan tévelyeg. Na, ekkor ijedtek meg igazán, mert tudták, hogy az ikreket szoros lelki kapcsolat fűzi egymáshoz és az egyik megérzi, ha a másik bajban van. Nem egyszer fordult már elő, hogy egymás távollétében az egyik elesett, vagy beverte valamijét, és a másik egyből fájlalta fivére sérült testrészét.

Kétségbeesetten vették a karjukba Budot, majd a szobájukhoz rohantak, hátha Terrence eltévedt és odament. A kisfiú azonban nem volt ott, ezért lerohantak a recepcióhoz segítséget kérni. Ott látták meg a gyermeket Ludmilla ölében, akinek némi koszon és egy-két apró horzsoláson kívül kutya baja nem volt.

A gyermekek időközben teljesen rendbe jöttek, de a történtekről egyikük sem volt hajlandó beszélni. Mr. és Mrs. Harrisfordnak pedig halvány lila gőze sem volt, miért szökött meg a kis Terrence, mit keresett a mosodában és hogy halászta ki a szellőzőből a figurát.

Ernie figyelme ismét a bábura terelődött, amit még mindig a családapa vizsgálgatott lázas elhivatottsággal, mintha abban reménykedett volna, hogy kap valami egyértelmű választ arra vonatkozólag, hogy talált rá hároméves fia egy számára vadidegen szálloda mosodájának szellőzőrendszerében. De persze nem kapott. Pedig módszeresen átvizsgálta. Levette a szoknyácskáját meg a blúzát, bekukkantott a fejkötője alá, kihúzta a kötőtűt, beletúrt a végtagjaiba, fejébe, testébe. Ezután tanácstalanul visszaöltöztette, és a kötőtűt is visszaszúrta a hasába.

Ernie enyhe csalódottságot vélt felfedezni Mr. Harrisford arcán, amikor elkérte tőle a babát. Csak pár másodperces vonakodás után nyújtotta át neki. A recepciós nem igazán tudta hova tenni a családapa viselkedését, mert ő a helyében igyekezett volna minél előbb megszabadulni az abszurd tárgytól, mely ennyi kellemetlenséget okozott a családjának. De persze fogalma sem volt arról, milyen apának lenni. Harminchat éves kora ellenére nem vágyott még gyermekekre, de abban sem volt biztos, hogy valaha megházasodik. Fiatalnak érezte magát az elköteleződéshez. Még komoly kapcsolata sem volt.

Későre járt, mindenki kimerült, majd a család megköszönte a személyzet segítségét, és elbúcsúzott Ludmillától, Timtől és Ernie-től. Mr. Harrisford zavarában még száz eurót is rájuk akart tukmálni, hogy osszák el, hisz egészségben visszahozták a kisfiát. Ernie keményen ellenállt és szigorúan visszautasította a pénzt. „Vészhelyzet elhárításáért nem jár borravaló.” Ez volt az egyik legfontosabb szabály az íratlan, etikai kódexében.

7

Miután Harrisfordék nyugovóra tértek, a lobby újra elcsendesedett. Ernie hálásan megköszönte Ludmilla segítségét, majd hazaküldte. Tim tartotta kint a frontot, ezért Ernie kisebb magánnyomozásba kezdett, hogy felgöngyölítse a voodoobabás történetet. Nemcsak azért tette, mert a jelentésbe minden lényegeset bele kellett írnia, hanem mert szeretett volna a rejtély végére járni.

Hátrament a back office-ba, felkattintotta az asztali lámpa kapcsolóját, lehuppant a gurulós székre, majd ránézett a kezében tartott szalmabábura. Egy pillanatra elgondolkozott, vajon helyes döntés volt-e elkérni Harrisford úrtól, aki látszólag annyira ragaszkodott hozzá. Gyorsan elhessegette a bizonytalanságot. Egyrészt MOD-ként kutya kötelessége volt kivizsgálni az ügyet, aminek része volt a baba alapos átnézése. Másrészt, bár Terrence találta a figurát, de az a szálloda back of house, azaz kizárólag a személyzet által látogatható részén volt elrejtve. A vendégeknek ott semmi keresnivalójuk sincs. Ez a baba a hotel tulajdona. A hotel vezetése pedig ma éjszaka az én kezemben van, hisz én vagyok az Éjszaka Ura.

Nagyot kacagott szerénytelen megállapításán, majd teljes figyelmét a lámpa fénykörében heverő tárgynak szentelte. Egy tizenöt centiméteres, kopott szalmababát tartott a kezében, melyet hozzáértő módon, erős háncsokkal csomóztak meg, hogy emberi formája legyen. Baromi réginek tűnt, de nem tudta volna megsaccolni a korát. Ruházata már kevésbé volt gondos munka gyümölcse. Rongyokból varrták össze pontatlan, slendrián öltésekkel. A baba ruháinak készítője nem tulajdonított nagy jelentőséget az esztétikának. Sötétkék szoknyácskát viselt, fehér blúzt és egy turbánszerűen megkötött, piros alapon fehér pöttyös fejkendőt. A hosszú, rozsdás kötőtű valahol a köldökénél hatolt a testébe, és hátul, a keresztcsontnál távozott. Alumíniumból vagy valamilyen könnyű fémötvözetből készült. Többet erről a tárgyról Ernie nem tudott megállapítani, hisz nem volt szakértő kötés-horgolás témakörben.

Újra felötlött benne, hogy ismerős neki ez a bábu és ez a ruhakompozíció. Ezeket még egyszer átvizsgálta. Olyan érzése támadt, mintha valami elkerülte volna a figyelmét. Ezúttal a kötőtűt is kihúzta, sőt le is vetkőztette a babát, hátha talál a ruhája alatt valami nyomot. Ami azt illeti, talált is.

A turbánszerű kendőben rá is lelt három darab, kör alakban elrendezett, fekete, göndör hajszálra, mely a fejtető fölött helyezkedett el. Nem is értette, ez a részlet hogyan kerülhette el Harrisford úr figyelmét. Bár az is lehet, hogy látta, csak nem tulajdonított neki jelentőséget. Ernie azonban tudta, hogy ez nem lehet véletlen. Emlékezett a dokumentumfilmből, hogy a vudupapok- és papnők úgy személyesítették meg a babákat annak idején, hogy a leendő áldozatnak valamelyik részét – haját, szőrét, körmét, vérét – a babához csatolták. Ezután kezdődhetett a mágia. Amit a babával tettek, az hatott az áldozatra is. Született materialista lévén persze Ernie egyáltalán nem hitt az ilyenekben, mindenesetre érdekesnek találta.

Persze az is lehet, hogy csak egy átverés az egész, bár ennek nem igazán volt értelme. A legvalószínűbb magyarázat szerint réges-régen készítették a babát, hogy valakit megijesszenek vagy megvicceljenek vele. Eldugták a mosoda szellőzőrendszerébe, ott sínylődött hosszú évekig vagy évtizedekig, mígnem ma este a kisfiú megtalálta. Egyik verzió sem szolgált magyarázattal se arra vonatkozóan, hogy mi a jó büdös francot keresett a testvérével a kertben játszó hároméves kisfiú az épület személyzeti részlegének alagsorában, a sötét mosoda legtávolabbi sarkában a régi szellőzőrendszerben turkálva.

Ezen morfondírozva Ernie elindult, hogy szemrevételezze a helyszínt.

A mosodában már senki sem tartózkodott ilyen későn. Az ajtaját sosem zárták be, nem volt értelme. Csupán a szokásos mosodai felszerelés volt ott: néhány hatalmas mosógép, szárítógép, vasalóállványok, a személyzet egyenruhája, meg jó pár mosodáskocsi tiszta ágyneműkkel, törülközőkkel, szalvétákkal és terítőkkel megrakva. Viszonylag tágas, de lelakott helyiség volt. Sok helyen mállott a vakolat, szép számmal borították beázás és penészedés nyomai a falakat. Öt csillag ide vagy oda, a renoválási költségvetés legtöbbször elapadt a szobák és a public area, vagyis az étterem, a lobby, a bár, a vendégfolyosók felújítása után. A back of house részlegekre, melyet a vendég jó esetben sosem látott, már többnyire semmi nem jutott. A mosoda a fontossági lista végén szerepelt, hiszen a különböző irodákat, a kantint, az öltözőt, a személyzeti folyosókat jóval több dolgozó látogatta, mint ezt a részt, ahol csak a mosodai személyzet és a szobalányok fordultak meg.

A lépcsőn lefele tartva Ernie azon tanakodott, vajon hogy tudott a szalmabábu ilyen jó állapotban megmaradni mindenféle penész- vagy rohadásfolt nélkül egy olyan nyirkos helyen, mint a mosoda. Ahogy megérkezett a helyiségbe, felkapcsolta a villanyt és szinte azonnal megtalálta, amiről Ludmilla mesélt. A terem legtávolabbi részében, a padlótól arasznyi magasságban helyezkedett el a mintegy huszonöt centiméter széles és tizenöt centiméter magas, réges-rég használaton kívüli szellőzőnyílás. A lyukat egy rozsdás vaskeretből és egymástól öt centiméteres távolságra lévő vaslemezekből álló rács fedte.

Ernie keze nem fért be a rácsok között, csak az ujjait tudta bedugni. A lyukak túl szűkek voltak, hogy beljebb nyúljon. Megpróbálta puszta kézzel eltávolítani a rácsot, de nem sikerült. Nem adta fel. Nagyon izgatta, mit talál bent, ezért átszaladt a szerelőműhelybe egy jókora pajszerért. Öt perc után a rács nagy nehezen megadta magát, és tompa puffanással a cementpadlóra esett. Ernie a zseblámpája csóvájánál alaposan szemügyre vette a lyukat.

A szellőzőjáratban néhány pókhálón kívül semmi érdekes nem volt. Azonban, ahogy jobban megvizsgálta a téglákat, talált egyet a jobb oldalon, mely körül nem volt malter. Egyszerűen ki lehetett húzni a falból, mögötte apró rés tátongott. Pontosan akkora volt, hogy egy tizenöt centiméteres szalmabábu befért volna. Ernie visszahelyezte a téglát a helyére, ami ismét elrejtette a mögötte levő titkos rést. A lyukba világítva nem lehetett látni olyan nyomot, ami a laza téglára és a mögötte tátongó üregre utalt volna.

Ernie mélyen a gondolataiba merülve visszaeszkábálta a rácsot. Teljesen kizárt, hogy a gyermek véletlenül találta meg a babát. Szóval vagy ő rejtette oda, amikor korábban itt járt, vagy valaki megkérte, hogy keresse meg. Az első verziónak talán nagyobb volt az esélye, bár jobban belegondolva, mindkettő marhaságnak tűnt. A család érkezésekor Ernie úgy látta, most járnak először az Imperiumban. Miután mindent visszarendezett, úgy döntött, hogy a recepció számítógépén leellenőrizi az esetleges korábbi foglalásokat.

Amint beért a lobbyba, Tim érdeklődött a fejleményekről.

– Még semmi – válaszolta kurtán Ernie –, de nyugodtan kimehetsz cigarettázni, tartom a frontot.

– Köszi! – mondta Tim, és lelkesen elnyargalt. Látszott rajta, hogy sokkal inkább izgatja a következő joint, mint holmi gyerekjáték. Ernie is örült, hogy újra egyedül maradt.

Hamarosan beigazolódott a gyanúja. A számítógépes foglalási program szerint ugyanis a Harrisford család sosem járt itt korábban. Maradt tehát az az abszurd lehetőség, hogy a kis Terrence-et valahogy rávették, hogy az esti játék során hagyja ott a szüleit, menjen le az alagsori mosodába, és a legsötétebb sarokban nyúljon be a rács közé, mozdítsa el a téglát, és húzza ki onnan azt az istenverte szalmabábut. De ki, miért és hogyan venne rá erre egy hároméves gyereket?

8

A következő dolog, amit ki kellett derítenie, hogy kikkel került kapcsolatba Terrence az érkezésüket követő két órában. Ernie valószínűsítette, hogy a hotelben kapott információt a rejtőzködő babáról valakitől, aki oda rejtette vagy tudta, hogy ott van.

Tisztán emlékezett rá, hogy este negyed nyolckor érkeztek meg egy repülőtéri taxival, és ő maga csekkolta be őket. Ezután egyenesen a szobájukba mentek, hiszen látta a liftben eltűnni őket. Ilyenkor ott szobalány már nem tartózkodhatott. A szabályzat szerint ugyanis minden üres, vendégre váró szobát legkésőbb este hatig ki kellett takarítani és elő kellett készíteni.

Mint Mrs. Harrisford korábban már említette, nyolc körül mentek le az étterembe vacsorázni, addig Terrence nem hagyta el a szobát. Az anya állítása szerint vacsora után egyből a kertbe mentek, és nem sokkal rá eltűnt a kisfiú. Vagyis a logika törvénye szerint, ha valakitől hallottak a mosodai babáról, az csakis egy éttermi alkalmazott lehetett.

Ernie arra az elhatározásra jutott, hogy amint Tim visszaér, ő elindul az esedékes szállodai körútjára, amit az étteremben fog kezdeni. Ekkor megcsörrent a telefon.

– Jó estét kívánok! Ön a Hotel Imperium recepcióját hívta. Ernie vagyok. Miben állhatok a rendelkezésére? – vette fel a kagylót a jól betanult udvarias formulával.

– Jó estét, Csandra Bangdrapur vagyok a 213-asból, lenne itt egy kis probléma.

– Jó estét, Mr. Bangdrapur, én vagyok az, Ernie! Emlékszik rám? Tegnap este nálam csekkolt be, aztán még éjszaka beszélgettünk a skót whiskykről meg a születendő könyvéről. Hogy halad az írással?

– Áh, Ernie! Barátom! Te vagy az én emberem. Ne haragudj, nem ismertem meg a hangod. Nos, az írás, hát eddig jól ment, de elfogyott az üzemanyag és nem tudok tankolni. – Ernie-nek nehezére esett megfejteni, miről is beszél a szórakozott író, hisz rengeteg metaforát használt. Nyilván szakmai ártalom.

– Hogy érti ezt, Mr. Bangdrapur?

– A scotch, barátom! Elfogyott a scotch. És már negyedórája hívogatom azt az anyaszomorító görög szobaszervizest, de nem hajlandó felvenni a telefont. Tegnap is fél óra volt, mire egy duplát felhozott a szobámba. Fél óra. Pedig még jeget sem kértem hozzá. Mondd meg neki, hogy nem most van a szieszta ideje, sőt itt sincs a szieszta. Csipkedje magát, mert porzik a vesém! – panaszkodott az indiai.

– Azonnal intézkedem, Mr. Bangdrapur – ígérte Ernie, majd letette a kagylót. Őszintén szívén viselte a vendégek gondját. Minden követ megmozgatott, hogy megbékítse őket. Ezt legfőképp puszta empátiából tette. Ezenkívül utált panaszjelentéseket írogatni. Végül, de nem utolsósorban közismert tény, hogy minél boldogabb egy vendég, annál több borravalót ad. Az ilyen helyzeteket szimplán úgy hívta, tűzoltás, és minden szerénytelenség nélkül kijelenthette, baromi jó volt benne.

Ezúttal is támadt egy jó ötlete, mellyel mindenki jól járt. Gyorsan felhívta Petert a bárban, majd az intercomon keresztül jelzett Timnek, hogy siessen vissza a recepcióra, mert neki dolga van. Egy olyan kiváló, ötcsillagos szállodában, mint az Imperium, sohasem fordulhatott elő, hogy a recepció akár egy percre is üresen maradjon. Még éjszaka sem. Ezt az összes recepciós nagyon szigorúan betartotta.

Kollégája hamarosan vissza is ért begyógyult szemekkel és bárgyú mosollyal az ábrázatán. Jól be volt tépve. Ernie-t ez egyáltalán nem zavarta. Ameddig ez a szenvedély nem hátráltatta közös munkájukat, szemet hunyt felette. Tim remek recepciós volt, mindig jókedvvel, keményen dolgozott, jó érzéke volt a vendéglátáshoz, bármilyen munkát elvégzett és sosem panaszkodott.

Ahogy belépett a lobbyba, Ernie intett neki, majd leviharzott az italraktárba. Peter a minap mesélt arról, hogy egy italforgalmazó cég whiskykóstolót tartott a bárjukban és otthagyta a felbontott palackokat. Állítólag elég komoly márkák voltak, melyekből alig hiányzott egy-egy deci. Ernie tájékozódott róla, hol találja ezeket az üvegeket. Peter készségesen kisegítette Ernie-t, akit a kollégái a háta mögött tűzoltóparancsnoknak hívtak.

A recepciós egy közeli raktárban felmarkolta a bartender által ajánlott üveget, majd továbbindult a többi szükséges holmiért. Eközben lázasan próbált kapcsolatba lépni Nikosszal, a szobaszervizes kollégájával, akinek a munkáját kifogásolta az indiai. Tett egy kitérőt egy tálcáért és egy pohárért, és már indult is a lépcsőhöz. A görög végre válaszolt az intercomon keresztül. Ernie leteremtette, amiért nem válaszol a telefonhívásokra és lassan dolgozik. Ő bocsánatot kért és azzal védekezett, hogy Andrej Vaszilov, Bogdacsenko jobb keze az elmúlt két este olyan cifra vacsorát rendelt, hogy ihaj. Ernie megnyugtatta, hogy az éjszaka folyamán nem kell az indiaival foglalkoznia, ő majd mindent elintéz.

– Kösz szépen, Ernie! Jövök eggyel – mondta a görög srác hálásan a mikrofonba.

Nem egészen öt perccel a telefonbeszélgetés után Ernie határozott kopogtatása hallatszott a 213-as ajtón. Mr. Bangdrapur szigorú ábrázattal és csorgó nyállal tárta szélesre az ajtót. Látszólag kellemesen meglepődött, hogy nem azt az anyaszomorító görögöt látja egy duplával a kezében, hanem barátját, Ernie-t egy egész palackkal.

– Elnézést kérek a szálloda nevében a kellemetlenségekért! Kérem, fogadja el ezt a palackot kompenzációként! Bár már meg van bontva, de szinte tele van – csivitelte Ernie nyájasan. – Nem vagyok egy nagy szakértő, de úgy tudom, ez nem rossz márka.

– Viccelsz, Ernie? – kurjantott Mr. Bangdrapur kocsányon ülő szemmel, miközben az üveg címkéjét pásztázta. – Ez egy palack Ardbeg Uigeadail! Az egyik legszebb bárány a többezres nyájban. Kerülj beljebb, csapra verjük – vigyorodott el hatalmas harcsabajusza alatt az indiai.

– Nagyon kedves, Mr. Bangdrapur – kezdett magyarázkodásba Ernie –, de én szolgálatban vagyok, és…

– Először is, mostantól neked Csandra! Másodszor pedig, ha nem ülsz le velem megkóstolni ezt a mennyei mannát, személyes sértésnek veszem, és soha többé nem állok veled szóba.

– De hát…

– Ezenkívül – folytatta az indiai ismét Ernie szavába vágva – írok egy e-mailt a kóceráj vezérbivalyának, amelyben ecsetelem, milyen pocsék itt a szobaszerviz és úgy kirúgatom Nikoszt, hogy a lába sem éri a földet. – A monológja ezen szakaszán már szikrákat vetett a szeme és szinte kiabált. Majd hirtelen lágy hangnemre váltott és szelíden vázolta a másik alternatívát: – Ellenben, ha bejössz, leülsz az asztalomhoz, iszunk egyet-kettőt, dumálunk egy jót, egy baráti borravalóval a zsebedben utadra engedlek, és elfelejtjük az egészet. Nos?

Ernie egy fél másodpercig gondolkodott, majd belépett a szobába, és becsukta maga mögött az ajtót.

Nem a pénzért tette. Még csak nem is a whiskyért. De Nikosz jó srác volt. Kicsit pontatlan, kicsit meleg, de jó srác. Nem érdemelt elbocsájtást még akkor sem, ha hibázott.

– Szóval, barátom, hol hagytuk abba legutóbb a társalgást? – kérdezte az indiai, miközben elhelyezkedtek az asztalnál, és töltött maguknak egy adagot.

– Úgy emlékszem, Csandra, a könyvednél tartottunk. Mi is volt a címe?