Cserháti Éva

A SELLŐ TITKA

Cserháti Éva

A SELLŐ TITKA

A K. É. Z első

Copyright © Cserháti Éva, 2019, 2026

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

ISBN 978 615 104 191 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Pető Andreának mindazért, amit a történelmünkért tett.

Azoknak a gyerekeknek és családtagjaiknak, akiket a görög polgárháború alatt 1948 és 1949 között Magyarországra evakuáltak. Azoknak az anyáknak az emlékére, akiknek ezt a döntést meg kellett hozni, és akik akkor nem tudhatták, hogy évtizedekre vagy örökre búcsúznak gyermekeiktől.

Jól tudom, hogy könnyekből és zokogásból nem szabad irodalmat csinálni, mert akkor nem a könny és a zokogás lesz a lényeg, hanem az, hogy megírtad.

Szvetlana Alekszijevics

A történelem volt az anyánk, és mi a mostohalányai.

Egy görög asszony

2014. december

Lenézett a térre. Épp rálátott a gödör egykori helyére. Tekintete áthatolt a téren, képzeletben átfúrta az aszfaltot egészen a holttestig. Már nem emlékezett az áldozat arcára, erre sem, ahogy a többire sem. Öreg volt, de nem szenilis, és a régmúlt eseményei egyre élesebb körvonalat nyertek, míg az aznap reggeli készülődés már csak homályosan élt az emlékezetében. Az áldozatot csak egyszer látta, a gyilkosság hajnalán, és vonásai ijesztő gyorsasággal törlődtek le a retinájáról. A kabátjára emlékezett, meg ahogy zsebre vágott kézzel kiabál. Hangja a háborút idézte, a napfelkelte előtti parancsosztást. A szóváltásból leginkább a saját haragjára emlékezett. Az érzésre, hogy kijátszották, elvettek tőle mindent. Csak amikor később hazaért, akkor döbbent rá, hogy ő maga lett árulóvá, és örökre hazugságban kell majd élnie. De az fel sem merült benne, hogy ennek az örök hazugságnak egyszer vége lehet.

Lenézett a térre, ahol a karácsonyi vásár utolsó napjait élte. A bódék körül megkésett vásárlók válogattak a halomba rakott színes gyertyák közül. Eszébe jutott a szomszédasszony, aki az idén is készített nekik egy kis adventi koszorút, és neki nem volt szíve újra elmondani, hogy ő ilyesmiben nem hisz. A koszorúban nem is kell, válaszolta tavaly a nő, csak abban, hogy jönnek majd jobb idők, hogy nem hiábavaló a várakozás. Neki azonban most kezdett el ketyegni az óra, és tudta, hogy már nem jöhet semmi jó.

Megkapaszkodott a korlátban, a fagyos fém érintése ismerős volt, és ez felkavarta. A harctérre emlékeztette: a tenyerében sajgó hideg nem tűrt együttérzést és nem hallott a megbocsátásról. Ez utóbbi a megbánással együtt a templomba járók privilégiuma, gondolta akkor, a gépfegyverek zajában. Most mégis a félelemmel vegyes megbánás hozta ide, hogy még egyszer lássa a toldott-foldott, de még egybefüggő aszfalttakarót, és fölötte a kerámiaangyalkák után nyúló kezeket. Nyújtózott volna ő is, de csak az arcáig tudta felemelni a kezét, és hideg ujjait végighúzta a homlokán.

Holnap ünnepelnek, holnapután feltépik a tér összeráncosodott aszfaltbőrét. És ahogy neki, úgy másnak is lehet titka alatta. Inoperábilis, ezt mondta ma délelőtt az onkológus. Rajta már nem segít, ha kivágják a testéből a rohadást. Rá már nem vár tisztulás, mint a térre. Átöblítik, ezt ígérte a tervezőcsapat, lekaparják róla a múltat.

Lehunyta a szemét. Nem akarta látni az alatta zsibongó vásárlókat, akik késve gondoskodnak szeretteikről, aztán dolgukat végezve tipornak át a tér rejtette holtakon. Akik azt hiszik, hogy a nagyinak elég a gesztus: a gipszjézuska és a bonbon, amit elszopogathat a híradó alatt, vagy elviheti ajándékba a barátnőinek, ha még élnek. Kezükben papírzacskóval önelégülten tapossák a tér múlttól lepedékes aszfaltját, és nem jut majd eszükbe megkérdezni a nagyit, emelt-e valaha fegyvert felebarátjára. Vagy hogy milyen volt meghúzni a ravaszt, és érzi-e még azt a gyűlöletet, amit akkor?

Villogó ünnepi fények közt indult vissza a busz felé. A szél olcsó forralt bor illatát hozta. Újabb karácsony a családdal, gondolta, talán az utolsó. Keserűen húzta el a száját. Isten csak módjával bünteti a gyilkosokat.

Mitre Todorovszki
Interjú, 1. rész

Népszabadság, digitális hangarchívum, 2015. szeptember

(A rendőrségen készült kalózfelvétel leirata)

– Maga ragaszkodott hozzá, hogy még egyszer vallomást tegyen. Nem szükséges, mint már korábban említettem. Ügyvédi jelenlétet szeretne?

– Miért? Vádolnak valamivel?

– Azt a nyomozásnak ebben a fázisában még nem tudhatjuk.

– Ez fenyegetés.

– Nem fenyegetem, csak figyelmeztetem. Ez egy hosszú és bonyolult ügy.

– Az előbb még azt állította, minden világos, mint a nap. Nem tetszett neki a pofánk, és…

– Nem, ezt nem állítottam. Kezdjük ott, hogy maguk megölték az öccsét.

– Mi? Rögtön többes számban? Mi nem vagyunk gyilkosok. Hogy merészeli?!

– Mindegy. Érthető a fájdalma, elvesztette az öccsét, és…

– Én meg elvesztettem a bátyámat, az anyámat, aztán az egész családomat, a szülőföldemet, az nem számít? Mégsem gyilkoltam ártatlanokat. De amilyen elfajult lett ez az ország, itt már minden lehetséges!

– Nem szeretnék politikai kérdésekbe bonyolódni. Minden bizonyíték a rendelkezésünkre áll a vádemeléshez, az elkövető személyét azonosítottuk. A gyilkosság indítéka világos.

– Melyik elkövető? Melyik gyilkosság?

– Ne tegyen úgy, mintha nem tudná! Mindketten ugyanarról beszélünk.

– Maguk el akarják tussolni ezt az egészet.

– Most engedélyeztem, hogy újabb vallomást tegyen. Hol akarja kezdeni? Az eltűnéskor?

– Nem, sokkal előbb.

– Figyelmeztetem, hogy a bíróságok nagyon leterheltek, és ennek az ügynek az aktái már most is rendkívül vaskosak.

– Nem baj, aki akarja, majd meghallgatja a tárgyaláson.

– Zárt tárgyalás lesz, az ügy titkosítva van.

– Titkosítva? De hát…

– Ezt kívánja meg a közrend.

– Értem… Öreg vagyok én már ehhez, de ismerem a fajtájukat. Maguk ellen harcoltunk a háborúban, a maguk fajtája járatta le a kommunizmust. És most még kussoljunk is, igaz?!

(Bútortologatás zaja.)

– Üljön le, és ne ordibáljon! Ennek itt nincs helye. Ha tovább hőbörög, nem veszem fel a vallomását.

– Nem is kell. Nem teszek vallomást. Nem ülök le fasisztákkal egy asztalhoz.

– Figyelmeztetem, hogy megbírságolhatom hivatalos személy sérelmére elkövetett rágalmazásért. A maga múltjával nem lesz nehéz. Remek címlap lehetne a Blikkben: A pufajkás görög újra támad.

2015. július 17.,
péntek éjféltől hajnalig

– Ne izguljon, a gyilkosokat nem magának kell majd kézre kerítenie! − búcsúzott el a személyzetis a beszélgetés végén.

Újra meg újra felidézte az odavetett mondatot. Nem tudott elaludni, pedig már éjfél is elmúlt. Talán nem a mondat volt a hibás, hanem túl korán feküdt le, hogy másnap biztosan ne késsen el az új munkahelyéről.

Admin a lekezelő hangnemet két dolognak tudta be: a korának és a súlyának. A nő a húszas évei vége felé járhatott, és mézszőkére festett haját mindenre kiterjedő precizitást sugárzó kontyban viselte. Vékony volt, és sütött róla a hatékonyság. A beosztása természetesen HR-asszisztens volt, nem személyzetis. Azaz nem a SZOT-üdülések megítéléséről határozott a szakszervezeti bizalmival kart karba öltve, hanem „az emberitőke-menedzsmentet látta el az Országos Rendőr-főkapitányságnál”. Ha az emberi tőkét kilóban mérik, jutott erről eszébe Adminnak, akkor kétsége sem lehet felőle, hogy megkapja a munkát.

– És végül milyen minőségemben vesznek fel? – kérdezte, amikor behívták szerződéskötésre.

– Olyan adminisztratív munkaerőt keresünk, aki rendelkezik komoly informatikai végzettséggel. És mivel ön az 1990-es években a rendőrség kötelékében dolgozott a Híradó és Informatikai Osztályon, mégpedig a Robotzsaru fejlesztésén… – nézett a mappába a HR-es, és elhallgatott egy pillanatra.

– A programfejlesztő csoport mellett voltam adatrögzítő. Legalábbis ez állt a munkaköri leírásomban – szúrta közbe szárazon Admin, és eszébe jutottak a számítógép előtt töltött órák, szigorúan munkaidő után, amikor végre ő is programozhatott.

– Komplex feladatra keresünk embert – jelentette ki a HR-es –, amely a szokásos irodai munkánál nagyobb kihívás elé állítja a jelentkezőt. Olyan emberre van szükségünk, aki otthonosan mozog a programok világában, és azokat kreatívan tudja alkalmazni – húzta ki magát a fiatal nő, mintegy értésére adva, hogy ő bizony a komplex feladatokra alkalmas kreatívok közé tartozik.

– Akkor, ha jól értem, hivatalosan a Kiemelten Életellenes Ügyeket Felderítő Főosztály egyik alcsoportjába keresnek irodavezetőt, valójában olyan informatikust szeretnének, aki tud is valamit, és nem rettenti el sem a közalkalmazotti bértábla, sem a határozott idejű szerződés.

Látta, hogy az emberitőke-menedzser meghökken. Admin biztos volt benne, hogy az ORFK a nők 40+-os programját kihasználva akarja felduzzasztani az állományt nyugdíj előtt álló, olcsó munkaerővel, és a HR-es meg van róla győződve, hogy az állam, amelynek a képviseletében ő most állást kínál, tulajdonképpen szívességet tesz az ilyen túlsúlyos vénasszonyoknak, mint ő.

Amikor utoljára a rendőrségnél dolgozott, húsz évvel volt fiatalabb, és húsz kilóval könnyebb. Huszonöttel, állította reggelente a mérleg számlapja. Az utóbbi időben a mutató a kilencvenes fölött állt meg valamivel. Azzal próbálta legyőzni az ilyenkor rátörő csalódottságot, hogy volt ez már több is. Aztán elkezdte sorolni, hogy ha úgy vesszük, még vécén sem volt, a melegben nagyobb a vízvisszatartás, viszont könnyen elállítódik a mérleg, és így tovább.

Már kikészítette, amit reggel felvesz. Hosszasan töprengett, hogy inkább a csíkos felsőt kellene választania a fekete pöttyös helyett. Nem mintha a csíkos slankítaná, rég elvesztette a hitét abban, hogy az anyag mintázata kilókat tud levarázsolni a megjelenéséből. Végül a pöttyös tunika mellett döntött, mert az volt a kabalája. De közben úgy határozott, nem halogatja tovább, másnap reggel elkezdi a diétázást. Minden összevágott: új fogyókúra, új állás, új emberek. Kivéve egy régi ismerőst.

– Telki-Nagy Judit őrnagy asszony a C csoport vezetője. Őt keresse majd holnap reggel – mondta délután a titkárnő, aki felhívta, hogy pénteken csak délig kell maradni, mert a hétvégén csapatépítés lesz.

Admin meghökkent az egybeesésen, de estig nem volt benne biztos, hogy ugyanarról a nőről van szó, akivel hat évvel ezelőtt röviden találkozott. Vacsora után leült, és a régi laptopján megnyitotta az akkori levelezést.

Nem őrzött rossz emlékeket Telki-Nagyról, de nem olyan helyzetben találkoztak, amelyet szívesen felidézett volna. Az őrnagy asszony akkor még csak helyettes vezető volt egy kisebb őrség alosztályán. Admin pedig egy nehezen kibogozható online zaklatással kereste meg a rendőrséget, melynek komoly következményei lehettek volna. Telki-Nagy volt az egyetlen, aki nem kérdőjelezte meg a félelmeit, és a segítségével még időben megállították az elkövetőt.

Admin kíváncsi volt, az őrnagy asszony emlékszik-e még a vitorlás bloggal kapcsolatos esetre és a felhasználónevekben megbúvó rejtélyre. Az ő életében valószínűleg nem volt akkora jelentősége az ügy szerencsés végkimenetelének, Admin számára azonban meghatározó volt. A lánya, Ági válása alatt minden bizalmát elvesztette a magyar igazságszolgáltatásban. A bosszúálló volt férj manipulációjának köszönhetően minisztériumi munkahelyéről távoznia kellett, családi élete tönkrement. Telki-Nagynak volt köszönhető, hogy újra bízni kezdett a bűnüldöző szervekben. És ugyan ez a bizalom korántsem volt teljes, mégis lehetővé tette, hogy megpályázza ezt a rendőrségi állást egy évvel az öregségi nyugdíjkorhatár előtt.

Egy nyomozócsoporttal együtt dolgozni lényegesen izgalmasabbnak ígérkezett, mint adatbázisokat építeni egyéni vállalkozóként. És a tudat, hogy Telki-Nagy lesz a főnöke, a lehetséges kaland könnyű bizsergésével töltötte el. Elalvás előtt még elnosztalgiázott a blogos eset sikerén, és nem bánta volna, ha a személyzetisnek végül nincs igaza, és mégis neki kell kézre kerítenie a gyilkosokat.

A végén mindig ő volt az áldozat, akit félredobtak, akit megaláztak, akinek a ragaszkodását semmibe vették. A terapeutája szerint a párválasztási kudarcai gyerekkori traumára vezethetők vissza. Mióta ez kiderült, az első együtt töltött éjszaka után el szokta mesélni új partnerének, hogy apa nélkül nőtt fel, és az anyja ridegen nevelte. Szerette volna, ha megértik, hogy neki sokszorosan van szüksége a támogatásra, a gondoskodásra, a napi kapcsolatra. De a férfiak többsége csak etette, és elképzelésük sem volt a komoly elköteleződésről.

Gyűlölte ezeket a gyáva alakokat, akik a legkisebb kihívás elől is megfutamodnak. Akik nem vállalják fel sem őt, sem saját magukat. Akiknek az igaz szerelem nem számít. Akik inkább hagyják, hogy magányosan döglődjön élete végéig.

Éjjel kettő is elmúlt, de hiába hozta le a kutyát a parkba, hogy kicsit kiszellőztesse a fejét, továbbra is fojtogatta a düh. Idegesen nyomkodta a telefonját. „A hívott szám pillanatnyilag nem elérhető”, kezdte újra szenvtelen hangon az automata, de ő nem hallgatta végig.

– Ismételje meg a kibaszott hívását később – morogta, és azonnal újabb sms-t küldött. A „Meg akarsz ölni?” kész üzenetként volt elmentve a mobiljában.

A parkot már rég bezárták éjszakára, de a kutyafuttató nyitva volt. Korci boldogan szimatolt az abroncsalagút bejáratánál, aztán alaposan megöntözte az első gumit.

Lehajolt, hogy újra eldobja a teniszlabdát a kutyának. Csípte a szemét a veríték. Úgy érezte, ez az állat is több szeretetet kap, mint ő. Amíg az a labda után loholt, addig ő a rövidnadrágjából előhalászott egy zacskót a kutyapiszoknak. Leguggolt, hogy felszedje.

– A rohadt életbe, hogy mindig én takarítom el mások szarát… – Ez volt az utolsó gondolata, mielőtt a golyó megszabadította a további gyötrődéstől.

Telki-Nagy a durranásra riadt fel. Álmában Vasvári százados lövésre emelte a félautomata Jerichót, hogy végezzen Détár vezérőrnaggyal, aki ígérete ellenére nem a C csoportnak adta a következő lőfegyveres gyilkosságot. Az utolsó pillanatban a fegyver pezsgősüveggé változott a kezében, és a dugó nagy pukkanás kíséretében repült feléjük. Telki-Nagy elkapta a fejét, és a nyakában éles fájdalommal ébredt. Az óra fél hármat mutatott.

A rendőrorvos szerint nem a korai menopauza miatt riadt fel olyan gyakran éjjelente, hanem a munkahelyi stressz viselte meg. Az elmúlt hónapok munkáját a szombaton kezdődő kétnapos csapatépítés tetőzi majd be. Pontosan ilyen kihívásra vágyott, de a szíve mélyén rettegett tőle, hogy az öt különböző emberből sosem kovácsolódik hatékony nyomozócsoport.

Telki-Nagy Judit őrnagy asszonynak vezető nyomozóként nem az volt az ambíciója, hogy ragyogó elméjének és bravúros megoldásainak köszönhetően egyedül kerítse kézre a sorozatgyilkosok hadát, vagy számolja fel a nemzetközi drogmaffia hálózatát. Telki-Nagy ambíciója egy látszólag jelentéktelenebb, de számára annál fontosabb dolog volt. Olyan nyomozócsoportot akart létrehozni, amelynek működése demokratikus. Amelyben mindenki elfogadja, hogy a csapat eredménye a fontos, nem az egyéné. Ezt a felfogást kevesen osztották a rendőrségen, és idegenkedve néztek rá, amikor egy-egy sikeres eset után kiemelte, kinek milyen szerep jutott az ügy megoldásában.

Telki-Nagy nem volt naiv, és tisztában volt vele, hogy a rendőrség olyan hierarchikus szervezet, amely a rendfokozatok szabta hatalmi viszonyokon alapul. Éppen ebben látta a kihívást: olyan csapatot szeretett volna, melynek munkája nem a tekintélyelvűségen alapul, hanem egymás szaktudásának és tapasztalatának elismerésén. Meg volt róla győződve, hogy a magányos farkasok ideje rég lejárt, a mozivásznak idealizált akcióhősei hamis elvárásokat támasztanak a rendvédelmi szervezet dolgozóival szemben, lehetetlenné téve a komoly csapatmunkát.

A kriminalisztika területén még élesebbnek érezte a valóság és a közönségben kialakult kép közti eltérést. A szuperokos detektív alakját nevetségesnek találta, azt meg végképp szánalmasnak, ha az irodalom melléjük csapott egy másodrendű szereplőt – egy Watsont vagy egy Jappot –, hogy intellektusuk még jobban csilloghasson. De bármennyire elavultnak találta ezt a felállást, tudta, hogy a kollégáitól nem idegen.

Telki-Nagy magára vonatkozó célja az volt, hogy jó vezető legyen, ne homályosítsa el az ítélőképességét, hogy fokozatban a beosztottjai felett áll, és sose veszítse szem elől, hogy egy bűnügy megoldása teljesen egyedül gyakorlatilag lehetetlen. Ezért villanyozta fel az uniós pályázat, amely emberi jogi képzettséggel rendelkező nyomozó bevonását javasolta az életellenes ügyek felderítésébe, hogy minél hatékonyabban küszöböljék ki a rendőri munkát akadályozó előítéleteket.

A pályázati felhívás a legjobbkor érkezett, mert Telki-Nagy Judit őrnagy asszony csak néhány hónapja kapta meg új megbízását, hogy alakítson új nyomozócsoportot a Kiemelt Életellenes Ügyeket Felderítő Főosztályon. Úgy érezte, eljött a perc, végre szabad kezet kapott, hogy megvalósítsa régi álmát.

A C csoport felépítésével Détár vezérőrnagy bízta meg, akit Telki-Nagy régóta ismert, és tudta róla, hogy ha nem is a legrugalmasabb főnök, de nyitott az újításokra.

– Odafent rábólintottak a pályázásra – közölte a jó hírt Détár egy tavaszi megbeszélésen –, de két feltételt szabtak hozzá, nemdebár.

Az ötvenes férfi kisfiús arcát rövidre nyírt, ritkás ősz haj keretezte. Szokatlanul apró orra úgy ugrált az arca közepén, mint akinek feltett szándéka megakadályozni, hogy a vezérőrnagy valaha is tekintélyt parancsolóan tudjon nézni. A beosztottjai a háta mögött Nemdebárként emlegették, és akinek ment, az az orrát is húzogatta hozzá.

– Az első nem hivatalos, és szeretném, ha kettőnk között maradna… – feszengett.

– Hallgatom, vezérőrnagy úr – nézett rá szolgálatkészen Telki-Nagy, bár nem sok jót sejtett.

– Nos, a felső vezetés azt kéri, hogy az emberi jogi szakképzettséggel rendelkező új kolléga legyen nyomozó. Érti: nyomozóóó… – mondta, külön megnyomva a nyomozó utolsó szótagját, kis szünetet hagyva utána.

Telki-Nagy azonnal megértette, mire céloz Détár: már húsz éve dolgozott a rendőrségnél.

– Emiatt nem kell aggódnia. A felvételi bizottságnak általában kilencven százaléka férfi, nem hiszem, hogy nyomozónőt választanának erre a posztra – jegyezte meg, epésen elnyújtva az utolsó szótagot.

– De ez esetben a projekt előírja, hogy a felvételi beszélgetésen legalább harmincszázalékos legyen a másik nem aránya. Értse meg, ez nekem is rettentő kínos, mint említettem, de maga igazán tudja, hogy mennek itt a dolgok, nemdebár – utalt rá, hogy Telki-Nagy az Európai Rendőrnők Szövetségének magyarországi önkéntese volt.

– Szóval az új nyomozó nem lehet nő.

– Ez így nagyon sarkított.

– Jó, akkor másképp mondom – Telki-Nagy hangjába némi türelmetlenség vegyült. – Legyen férfi. Vagy valami a kettő között, ami még megfelel az ön feletteseinek.

– Akik az ön felettesei is, őrnagy asszony, ne feledje! És jobban örülnék, ha nem lenne „valami a kettő között”.

– Akkor már inkább nő, igaz? – húzta el a száját Telki-Nagy. – Értem. Ha ez a helyzet, akkor kérje Vasvári századost a bizottságba. A női jelentkezők garantáltan sikítva fognak elrohanni.

– Épp rá vonatkozik a második feltétel.

Telki-Nagy kikerekedett szemmel meredt Nemdebárra. A döbbent csendben kínos lassúsággal mozdult tovább a falióra másodpercmutatója.

– Nem – jelentette ki határozott hangon, mielőtt Détár megszólalhatott volna. – Ezt nem teheti. Vasvárit nem veszem be az új csapatba. Alig egy éve szabadultam meg tőle.

– Ez így igaz, de pihenőnek ennyi csak elég volt, nemdebár. A vagyonellenesek már teljesen ki vannak készülve tőle.

– Nem csodálom. Öt munkanapból négyszer ittasan jön be.

– Viszont önként hétvégézik. És nem is iszik mindig. Vannak józan időszakai is.

– Amikor olyan depressziós, hogy legszívesebben vodkásüveggel a kezemben köszönteném reggelente.

– Akárhogy is érez, Vasvári századosnak már csak egy éve van a nyugdíj előtti rendelkezési állományig, és már az összes osztályt és csoportot megjárta.

– Többször is. És körülbelül tizenöt fegyelmi eljárás indult ellene.

– De egyik sem volt megalapozott.

– Igen, mindegyiket ejtették. Felfoghatatlan! – nézett mélyen Détár szemébe, de az állta a tekintetét.

– Vasvári százados az ország egyik legkiválóbb ballisztikai szakértője.

– A múltkor is ez volt az egyetlen érve, vezérőrnagy úr. Figyelembe véve, hogy tavaly a gyilkosságok 0,04 százalékát követték el lőfegyverrel, ez nem fog nagy segítséget jelenteni a csoportnak.

– Pedig nála jobban senki nem ismeri a régi lőfegyvereket – kötötte az ebet a karóhoz a vezérőrnagy.

– Remek! Tele a város sorozatgyilkosokkal, akik muskétával lövöldöznek.

– Akármennyire is ellenáll, Vasvári százados nagy szolgálatot tett nekünk, és ezt nem szabad elfelejteni.

– Mégis mikor? – vágta oda bosszúsan Telki-Nagy.

– Nem az átkosban, ha erre gondol. De majd negyven éve a testület kötelékébe tartozik, és az érdemei… Hagyjuk! Sajnálom, Judit, de ezek a feltételek. És melegen ajánlom, hogy fogadja el őket. Odafenn nem szeretik a visszautasítást, nemdebár.

A feltételeket elfogadta, a pályázatot megnyerték, és reggel találkozik először az új csapat. Vasvári századossal egyelőre megbirkózott, de tudta, hogy a legváratlanabb pillanatban képes szétverni a közös munkát. És abban is biztos volt, hogy az új emberi jogi szakértő hatalmas kihívásnak fogja tartani a személyét.

Az új informatikus-adminisztrátort még nem ismerte, de remélte, hogy rugalmas lesz. Nem bánta volna, ha olyan pályakezdő, aki nem idegenkedik attól, hogy ő a csapatmunkát hatékonyabbnak tartja, mint az egyéni törtetést. Gyakran szembesült azzal, hogy az idősebb munkatársak csak merev hierarchiában tudnak gondolkozni. És ezért – ha ez nem is az ő hibájuk volt – egyáltalán nem vagy csak bátortalanul kezdeményeznek.

Szerencsére ott lesz Köteles László főhadnagy, akivel néhány ügyön már dolgozott együtt, és akit ő maga kért az új csoportba. Tudta, hogy a fiatal nyomozó nem fogja cserben hagyni. Ez a gondolat megnyugtatta.

Az új csoportműködést igazán csak akkor próbálhatja ki, ha komoly esetet kapnak. Remélte, hogy ezt Vasvári századoson keresztül sikerült elérnie. A következő lőfegyveres eset az övék, de amilyen ritkán történik ilyesmi, addig bőven lesz ideje összerázni a csapatot.

Ivott egy kis vizet a konyhában, aztán kiment pisilni, és visszabújt az ágyba. Még három órája maradt kelésig.

Jucóka végre elaludt Köteles vállán, de amikor megpróbálta letenni, nyöszörögni kezdett. Mivel Réka, a felesége szinte egész éjjel fenn volt Micikével, hogy ne zavarja, inkább kiült az apró nappaliba a kisbabával, és megpróbált kényelmesen elhelyezkedni a szoptatós fotelben. Az ikrek márciusban születtek, és hihetetlen távolinak tűnt az a jövő, amelyben majd újra végig lehet aludni egy éjszakát.

Köteles László főhadnagy ebben a pillanatban a közeljövőt sem tudta elképzelni, hogy egy óra múlva készülődni kezdjen induláshoz. Tudta, hogy ha visszaalszik, azzal csak ront a helyzeten. Talán mégis fontolóra kellene vennie Détár vezérőrnagy ajánlatát, amit néhány hete tett neki, mikor váratlanul behívatta.

– Köteles főhadnagy! – üdvözölte Nemdebár barátságosan. – Örülök, hogy ráért eljönni – kedélyeskedett, mintha a főhadnagynak lett volna más választása.

– Ami azt illeti… – bökte ki Köteles –, sietek. – Érezte, hogy elvörösödik, és idegesen habogva hozzátette: – Elnézést, vezérőrnagy úr! A gyerekek, tudja.

– Hogyne tudnám, főhadnagy úr, vagy szólíthatom Lászlónak?

Köteles megijedt. Nemdebár nem állt emberevő hírében, de Vasvárin kívül senkit nem szólított a keresztnevén.

– Parancsára, vezérőrnagy úr! – bólintott.

– Foglaljon helyet! Először is, még nem volt alkalmam gratulálni a fiúkhoz. Úgy hallom, ikrek.

– Úgy van, de lányok.

– Nem baj – nevetett a vezérőrnagy. – Úgy tartják, okos embernek először lánya születik. Nos… épp erről szerettem volna magával beszélni.

– A lányokról? – lepődött meg Köteles.

– Úgy van. A gyerekekről. A család fontosságáról.

Köteles csak nagy önfegyelemmel tudta elérni, hogy a tekintete ne ugorjon a Nemdebár mögött lógó faliórára.

– Bizony nehéz egyszerre két helyen teljesíteni – dörmögte Nemdebár. – De a kettős teher nagy része így is a nők vállát nyomja. Nincs igazam, László?

Köteles bizonytalanul bólintott. Csak nem lett feminista Nemdebárból? Réka talán a késést is megbocsátja, ha ezt otthon elmeséli neki.

– Mert mit tudunk mi, férfiak, a sok nehézségről, a mindennapi küzdelemről a konyhában és a gyerekszobában… – Köteles úgy érezte, ez rá nem vonatkozik, elég reális képet alkotott a konyha átalakulásáról az elmúlt négy hónapban, a gyerekszobáról meg nem voltak korábbi élményei. – …meg a… meg a szülői értekezleteken, így hívják még vajon? – tűnődött el Nemdebár, olyan halkan duruzsolva, mintha saját pátosza perceken belül álomba ringatná. – Száz szónak is egy a vége – emelte fel a hangját –, a család a legfontosabb, nemdebár. Nem igaz, László?

– De igaz, vezérőrnagy úr – nyelt egy nagyot Köteles, aki állami gondozásban nőtt fel, de soha nem beszélt róla. Nem tartozott senkire a munkahelyén. Szégyellni nem szégyellte már, de a sajnálattal vegyes érdeklődés éppúgy zavarta, mint a ritkábban tapasztalt, kíméletlen kíváncsiság.

– Az otthon különösen fontos lehet egy olyan embernek, aki korán szülők nélkül maradt – nézett a szemébe váratlan melegséggel a vezérőrnagy.

Köteles arcából kifutott a vér, és a tüdejében hirtelen vákuum keletkezett. Annyira figyelt rá mindig, hogyan beszél, mit mond, miként öltözködik. Tucatnyi stratégiát fejlesztett ki, hogy elkerülje a számára kínos beszélgetéseket, a nosztalgiázásokat a gyerekkorról vagy épp a szülőkre való panaszkodást. Honnan tud a gyerekkoráról Nemdebár?

– Meglepődött? – nézett rá Nemdebár sötétkék gombszemeivel. – Emlékszem az esetére. A Schöpf-Mérei lépcsőjén találtuk László napján, egy mózeskosárban. Mellette kis csomag volt madzaggal átkötve, benne két rugdalódzóval és egy cumival. Innen a vezetékneve. A nővérek ötlete volt. De ezt a történetet bizonyára maga is tudja.

– És maga… maga honnan tudja, hogy én vagyok az? – kérdezte Köteles elfúló hangon.

– Részt vettem a nyomozásban, fiam. Harminckét éve. Olvasta a nyomozati anyagot, nem?

– De, olvastam, csak…

– Nem tűnt fel magának a nevem. Nem is tűnhetett, mert csak a vezető nyomozó szerepel benne. Amikor idekerült hozzánk, azonnal eszembe jutott az eset, de biztos nem lehettem benne. Kikértem hát azt a régi nyomozati aktát, hogy egyezik-e a születési dátum. De a dosszié nem volt benn – tartott egy kis szünetet a vezérőrnagy –, maga már kikérte.

– Nem ütközik szabályzatba – suttogta a főhadnagy.

– Kis túlzással ismerem magát gyerekkora óta, László – folytatta Nemdebár barátságosan, mintha a közös titok összekötné őket. – Ezért veszem magamnak a bátorságot, hogy elbeszélgessek magával a jövőjéről.

Köteles megkönnyebbült, és most már határozott melegséget érzett Détár iránt. Foglalkozik vele, a pályájával, az előmenetelével. Talán tud olyan részletet a megtalálásáról, ami nincs a nyomozati anyagban, vagy szóba kerül a lassan esedékes kinevezés.

– És a jövő… – rezzent össze Nemdebár hangjára. – A jövő maga a család. Semmi sem adhat akkora biztonságot, mint a család – nézett sokatmondóan Kötelesre, olyan mélyreható tekintettel, mintha ezzel önmagát is meg tudná győzni. – Gondolom, önök sem állnak meg kettőnél, ha már ilyen szépen összejött elsőre.

– Jelenleg nem tervezzük a további terjeszkedést – válaszolta Köteles esetlenül, mint aki vállalati beszámolót tart. Azt mégsem mondhatta, hogy Réka halálosan megfenyegette két hónappal a szülés után: „Ha a pinámhoz mersz nyúlni, megöllek.” Olyan komoly krízishelyzet volt, hogy Réka a vaszektómia ötletét is bevetette, és megpróbálta meggyőzni az idegenkedő Kötelest, hogy nem fáj annyira, mint a szülés.

Köteles érezte, hogy eljött a perc:

– A gyerekvállalásnak anyagi vonzatai is vannak – vetett jelentőségteljes pillantást a felettesére.

– Ha az Isten nyulat ád, bokrot is ad hozzá – bújt ki a felvetés alól Nemdebár.

Köteles némán meredt rá, és a bokrot terhelő hatalmas hitelre gondolt.

– Hogy érti ezt, vezérőrnagy úr? Ne haragudjon, kicsit elvesztettem a fonalat.

– Nos, ugye – fészkelődött egy kicsit Nemdebár a fotelben –, a fonál, kedves László, az lenne, hogy arra gondoltam… Jövőre esetleg elmehetne gyesre – dőlt hátra elégedetten, mint aki a nehezén túl van.

– Tessék? – döbbent meg Köteles.

– Én már hatvan vagyok, László, és elmondhatom magának, hogyha valamit megbántam az életben, az az volt, hogy nem láttam felnőni a gyerekeimet. Magának megvan a lehetősége, hogy apa legyen, csupa nagybetűvel, a szó legtisztább értelmében. Mert ezek a fiúk, izé lányok, ripsz-ropsz megnőnek ám, én mondom magának.

– Úgy érti, vezérőrnagy úr, hogy maradjak otthon az ikrekkel? – képedt el Köteles.

– Igen. Nos, nézze, én csak felvetem a lehetőséget. Vegye apai jótanácsnak! – tette hozzá sietve. – Úgy értem… Na, tudja maga, hogy értem, nemdebár. Ez nem utasítás, ne ijedjen meg! Csak egy javaslat, lehetőség, kiváló alkalom, kihívás, feladat… De miket is hordok itt össze, amikor magának mennie kell, várja a család, nemdebár.

Kötelesnek alig volt titka a felesége előtt, de erről a beszélgetésről nem szólt Rékának, aki már a szülés előtt pedzegette, hogy marketingesként a dupláját keresi annak, amit ő a rendőrségnél, és érdemes lenne végiggondolni, ki maradjon otthon a gyerekekkel, ha abbahagyja a szoptatást.

De Köteles tudta, hogy nem tarthat szünetet most, amikor végre elkezdheti az igazi munkát. A Kiemelt Életellenes Ügyeket Felderítő Főosztály „döglött ügyekkel” is foglalkozott, és Telki-Nagy őrnagy asszony maga kérte az új C csoportba.

Vállán a békésen alvó Jucókával óvatosan felállt, és a könyvespolchoz lépett. Aztán végighúzta az ujját egy porosodó mappa gerincén. Nem kellett kihúznia, tudta, mi áll a címoldalán gyerekes betűkkel: Anya. Ebben a majdnem üres dossziéban volt az összes információ, amit sikerült összeszednie róla az elmúlt évtizedekben.

A mobiltelefon hallgatott mellette. Még mindig nem lőttek le senkit – ez volt Vasvári Lajos százados első gondolata hat óra előtt tíz perccel. A második pedig, hogy megnézze, mennyi házi pálinka maradt a befőttesüvegben, amit a szomszéd sógora hozott nagyon olcsón Baranyából. Helyszínelés helyett félnapos irodai munka várja. Szerencsére az utolsó az irattárban. Ezt a melót soha nem bocsátja meg Telki-Nagynak, aki nagyon ügyesen megvezette. Arra használta, hogy általa szerezzen lőfegyveres gyilkosságot az újjáalakuló C csoportnak, ahova nemrég helyezték. Hiába idézte fel újra meg újra azt a július eleji beszélgetést, nehezen tudott rájönni, hogyan játszhatta ki az éberségét Telki-Nagy ilyen könnyen.

– Jelentkezem, őrnagy asszony – csapta össze a bokáját színpadias komolysággal, amikor jelentkezett nála, hogy Telki-Nagy azonnal kiérezze az iróniát.

– Néhány hónap kitérő után megint együtt fogunk dolgozni – kezdte az őrnagy asszony szenvtelen hangon.

– Pontosan tizenegy hónapig kellett nélkülöznie.

Vasvári érdeklődve mérte végig Telki-Nagy magas, sovány alakját, lófarokba kötött, sűrű barna haját és fülében az apró jádezöld követ. A tekintetét azonban kerülte, a nagy melegbarna szemeket, amelyek nyugalma irigységgel töltötte el. Régóta dolgoztak egy helyen, és ha tudta is, hogy a nő ki nem állhatja, tisztában volt vele, hogy Telki-Nagy azon kevesek közé tartozik, akinek az ítélőképességét nem homályosítja el az ellenszenve. Ezt nagyra tartotta benne, ugyanakkor le is nézte az ostoba korrektséget, amelynek hála, Telki-Nagy olyanoknak is adott második lehetőséget, akikről mindenki tudta, hogy újra kudarcot fognak vallani. Az őrnagy asszony végtelenül tisztességes volt, és Vasvári ezt egyszerre tartotta gyengeségnek és erénynek. Szigorú szabálykövetését rugalmatlanságának tudta be, megvesztegethetetlen tárgyilagosságát az érzelmek teljes hiányának. A szíve mélyén mégis örült, amikor bekerült a kiemelt életellenesek C csoportjába. Bármennyire is taszította Telki-Nagy látszólagos tökéletessége, tudta, hogy a nő kiszámítható, és ettől biztonságban érezte magát.

Telki-Nagy soha nem fenyegetőzött megtorlással, ha reggel ittasan állított be, vagy ha ebédszünetről visszatérve leverte a fikuszokat a folyosón. Sztoikus nyugalommal indította el a fegyelmit, és vette tudomásul, hogy Vasvári érdemeire és hosszú szolgálati idejére való tekintettel az eljárást felfüggesztik, majd hamarosan megszüntetik. Most viszont szokatlan eltökéltséget érzett Telki-Nagyon, ami felkeltette az érdeklődését. Bármi is legyen emögött, gondolta, Gézuka majd elsimítja.

– Détár vezérőrnagy újra kiemelte, milyen remek ballisztikai szakértővel gazdagodik az új nyomozócsoport az ön személyében. Azonban végignézve az ügyek listáját, arra a megállapításra jutottam, hogy az elmúlt három évben történt gyilkosságok nagy részét más eszközökkel követték el.

Szóval így próbál meg kitenni, hallgatta Vasvári növekvő bosszankodással a nőt. Azt meg kell hagyni, hogy nem hülye ez az anorexiás picsa.

– Úgy gondolom, az ön szakértelme nincs megfelelően kiaknázva. A lőfegyveres ügyeket rendre az A csoport kapja, ahonnan ön… hadd nézzem csak… igen, ahonnan ön három hónapja távozott. Ki is került a helyére? – kérdezte Telki-Nagy, és ha Vasvári nem ismerte volna olyan jól, meggyanúsította volna, hogy kedélyeskedik.

– Bartos százados – vetette oda Vasvári némi keserűséggel a hangjában. Bartost tejfelesszájú kezdőnek tartotta, ha gyakran söröztek is együtt.

– Talán érdemes lenne ez ügyben beszélnem Détár vezérőrnagy úrral. Hm, nem is tudom.

– Milyen ügyben? – kapta fel a fejét Vasvári.

– Megkérni, hogy a következő lőfegyveres esetet a C csoport kapja meg, lévén az ország leghíresebb ballisztikai szakértője nálunk dolgozik.

– Nagyszerű gondolat! – élénkült fel Vasvári, ilyen remek kezdésre nem számított. – Mindenképp beszélni kell Détárral… Détár vezérőrnagy úrral.

– Hm. Sajnos nem hiszem, hogy hajlana eltérni a bevett protokolltól… Mindenesetre érdemes megpróbálni. Meglátom, lesz-e időm összeülni vele a közeljövőben.

– Mindenképp! – lelkesedett Vasvári.

– Addig is szeretném kiadni az első feladatát. – Telki-Nagy kis szünetet tartott, és jelentőségteljes pillantást vetett Vasvárira, aki önkéntelenül is visszatartotta a lélegzetét. – Ön régóta dolgozik a szervezetnél, nagy tapasztalattal rendelkezik, és sok változást megért.

– Úgy van – húzta ki magát Vasvári.

– Csak kevesen ismerik olyan jól a rendszert, mint maga.

– Bizony – bólogatott.

– Ezért önt bíznám meg a nagyirodában felhalmozódott iratanyag rendszerezésével. Aminek a levéltárban van a helye, azt vigye le! Amit még iktatni kell, arról intézkedjen!

Ez a pofátlanság teljesen kikészítette, de szerencsére már aznap este tudott Gézukával beszélni.

– Gézuka, bazmeg, ez a nő berakott iratokat pakolni! – hajolt át a korsója felett, fellökve az üres snapszospoharakat.

– Ha nem innál annyit, jó lennél másra is. Egyébként meg próbáld meghúzni magad, hányszor mondtam már. Mást se csinálok, mint téged húzlak ki a slamasztikából. Helyezgetlek át egyik osztályról a másikra.

– Hm – szippantott nagyot Vasvári a kocsma nehéz levegőjéből.

– És tényleg vigyáznod kellene az ivással.

– Engem te ne osszál ki, mint egy ostoba kölyköt! – robbant ki belőle a csalódottság. – Túl sokat tudok én ahhoz.

– Amit te tudsz, annak hamarosan nem lesz semmi értéke – válaszolta közönyös hangon a másik.

– Már most sincs túl sok – vonta meg a vállát Vasvári váratlanul higgadtan. – Elő nem léptettek, épphogy nem vágtok ki.

– Ez nem azt jelenti, hogy azt csinálhatsz, amit akarsz. Elmehetnél könnyített szolgálatba, mondtam. De te nem! Amíg nem muszáj menni, addig maradsz.

– Ha én azt tehetném, amit akarok, akkor, nyugodj meg, nem a te üres locsogásodat hallgatnám ebben a lerobbant kuplerájban – intett körbe Vasvári, majd minden átmenet nélkül könyörgőre váltott a hangja. – Gézuka, beszélj Détárral, hogy adja a C csoportnak a következő lőfegyveres ügyet! Akkor meg tudnám mutatni nekik, hogy mire képes egy öreg róka. – Majd, mint aki megbánta előbbi gyengeségét, harsányan felnevetett: – Addig kénytelen leszek az irattári port egy kis sörrel leöblögetni.

– Te csak ne panaszkodj, Lajos! – nézett rá a másik. – Ez még mindig jobb, mint plakátrongálók után rohangálni. Az Imrét odahelyezték harmincöt év szolgálat után. Kiakasztó egy meló, ő mesélte.

– Hát nem élvezi, ha hajkurászhatja a mitugrász kis pöcsöket? Aktivista, vagy mi a faszom, hogy hívják most ezeket a vandálokat. Na, de félre a viccel, Gézuka! Tudod, mit? Add nekünk a következő lőfegyveres emberölést, és ha nem oldom meg, az apám sírjára esküszöm, hogy áthelyeztetem magam könnyített szolgálatba, és önkéntesen kérem át magam a plakátfelügyelethez.

– Hm – mérte végig a másik gyanakodva, majd belekortyolt a fröccsbe. – Kecsegtető ajánlat.

Vasvári néhány nap múlva elégedetten nyugtázta, hogy Gézuka állta a szavát. De felhőtlen öröme csak néhány percig tartott, amikor Telki-Nagy szenvtelen arccal beszámolt neki róla, hogy a következő lőfegyveres ügy a C csoporté.

– Szerencsém volt, százados úr – mondta az őrnagy asszony –, nyitott kapukat döngettem. A következő ügy a miénk. Mindenesetre a csapatépítő hétvégéig még lesz ideje végezni a nagyiroda anyagával – biccentett, és továbbsietett a folyosón.

Vasvári rögtön megértette, hogy a nő átrázta. Nyílt titok volt, hogy haverjai ülnek a felső vezetésben, de soha senki nem mert megjegyzést tenni rá, még kevésbé visszaélni vele. Hirtelen rádöbbent, hogy Telki-Nagy azért ilyen elszánt, mert betelt nála a pohár, nem fogja többet birkatürelemmel fogadni a fegyelmi eljárások megszüntetését. A következő lőfegyveres eset megszerzése az ő kapcsolatain keresztül nem annyira manipuláció volt, mint inkább hadüzenet.

Az éjjeli felriadás ellenére Telki-Nagy boldogan ébredt. Az előző esti ünneplés nyugalma töltötte el. Lefejtette magáról Andrew karját, és a fülébe súgta, hogy mindjárt hat óra. A nyitott ablakon át behallatszott a kutyaugatás a parkból. Amíg felforrt a víz a kávéhoz és a kakaóhoz, benézett Emma szobájába. Megállt a küszöbön. A gyerek hangosan horkolt. Ez volt a legjobb a nyárban, hogy nem kellett a krupptól rettegni. Hirtelen Andrew kezét érezte a vállán.

– Csodálatos, nem igaz? – suttogta Telki-Nagy.

– Csodálatos – simogatta meg a karját Andrew.

– Nemsokára megtanul beszélni is – lépett oda a lánya ágyához.

– Reméljük! – sóhajtott fel a férje.

Telki-Nagy összeszorította a száját. Előző este olyan könnyűnek érezte magát, olyan jólesően üresnek, most mégis egy pillanat alatt elöntötte a méreg. Vagy a kétségbeesés – néha nem tudta megkülönböztetni a kettőt. Behúzta a gyerekszoba ajtaját, és a konyhába sietett.

– Most meg mi van? – ment utána Andrew.

– Te semminek sem tudsz örülni – sziszegte Telki-Nagy, hogy fel ne ébressze Emmát.

Rutinos mozdulattal feltűzte hosszú, barna haját, és dühödten kezdte pakolni a mosogatóba az előző esti ünneplés romjait.

– Most miért mondod ezt, Judit? Van olyan, aki soha nem tanul meg beszélni.

– Ezt mondtad a járásról is.

– Ne beszélj úgy, mintha neked négy év alatt egyszer sem jutott volna az eszedbe, hogy egész életében a fenekén fog csúszkálni – vágott vissza Andrew.

– Utálom, amikor így beszélsz róla.

– Sajnálom – hallgatott el egy pillanatra Andrew, de Telki-Nagy nem nézett a szemébe. A fehér csíkot nézte, amit a póló hagyott a férfi rózsaszínre pirult, szeplős karján. A férje is majdnem olyan magas volt, mint Telki-Nagy, de most olyan elveszetten állt a konyha közepén, mint aki még mindig nem szokott hozzá a nő egy méter nyolcvan centijéhez. – Csak néha annyira elkeseredem. És persze igazad van, Annuska néni is…

– Ne, csak ezt ne! – fordult a tűzhely felé Telki-Nagy, és kiráncigálta a fenekébe csúszott bugyit. – Legalább ma reggel ne beszéljünk Annuska néniről, aki egyébként – tette le a kávét Andrew elé – megtanult beszélni.

– Anyám szerint onnantól be nem állt a szája – vigyorodott el Andrew, és mint aki hirtelen visszatalált a testébe, megkönnyebbülten lépett hozzá közelebb. – Ki tudja, mi vár ránk?

Megölelték egymást, Telki-Nagy mégis úgy érezte, el van rontva a reggel, sőt az előző esti ünneplés is vesztett a fényéből. Az is lehet persze, hogy csak túlérzékeny, és csak a kakaópor keseredett meg a kánikulában. Kezében a bögrével az ablakhoz lépett. Az üveget beterítették a napégette muslincák, hiába takarították hetente. Odalent a park is poros volt, mintha a reggeli légmozgás a játszótér homokját terítette volna szét a leveleken. Hirtelen visszavágyott Angliába, a harsogó zöldbe, az esőfelhők alá, a szelek sikálta levegőre.

– Nem hiányzik Anglia? – kérdezte önkéntelenül is, és belekortyolt a kakaóba.

– Nem, nem hiányzik ma sem – nyújtózkodott mögötte Andrew szórakozottan, mint aki ezredszerre hallja ezt a kérdést. – Imádom Budapestet kánikulában is.

Telki-Nagy elmosolyodott. Hiába beszélt a férje tökéletesen magyarul, nem tudta megtanulni, hogy csak Pestként emlegesse a várost, ahogy a bennszülöttek.

– Én utálom a forró Pestet – jelentette ki némi nehezteléssel a hangjában, mintha a globális felmelegedés felelőse állna a háta mögött. Majd a férje felé fordult, és hozzátette: – És mielőtt megkérdeznéd, Budát is.

– Akkor ma én viszem le Dzsekit – mosolygott rá válaszul Andrew.

– Ha ki tudod verni a kuckójából. De nem sietek. Reggel bejönnek az új emberek, de aztán szabad pénteket adtam mindenkinek. Tudod, szombat-vasárnap csapatépítésre megyünk.

– Hogy is felejthetném el? Mást sem hallgatok hetek óta – borzolta meg a haját Andrew tréfásan. – Akkor jár neked egy fél óra egyedül.

– És még egy kakaó – tette hozzá mosolyogva Telki-Nagy.

Dr. Horváth péntek reggel is képes volt energikusan kipattanni az ágyból. Imádott korán kelni. A hajnal az V. kerületben is tudott szép lenni, hiába szippantotta ki a levegőt a házak közül a szokatlan júniusi kánikula. Dr. Horváth szemüveges volt, sportoláshoz azonban kontaktlencsét hordott. De kizárólag futáshoz hordta, mert a munkájában nem nélkülözhette az orrára biggyesztett szemüveget, amely mögül teljes bírói tekintélyével nézett le a vádlottakra. Meg volt róla győződve, hogy így azt a benyomást kelti, a veséjükbe lát.

A válás óta arra sem kellett ügyelnie, hogy hajnalban nesztelenül készülődjön, és előző este kikészítse a fürdőbe a futócuccát. Azt azonban az első hét után be kellett látnia, hogy a válás sajnos semmilyen más előnnyel nem járt. A hajnal viszont olyan hívogató volt, hogy nem ért rá a friss veszteségein borongani.

Reggel fél hatkor még a sziget is üres volt, de mire az első kör végére ért, már gyülekeztek a reggeli futók. Dr. Horváth saját magát a hajnali futók közé sorolta, akiket, nem bevallottan ugyan, de magasabb rendűeknek tartott a többieknél. Az ilyesfajta apró megkülönböztetéseket igencsak kedvelte. Aki pedig délelőtt kilenc után jár futni, csak kocogó lehet, semmi más. Ki bírna rendes tempót nyomni ilyen őrült melegben? Ő ugyanis, ha megkérdezték, élvezettel adta elő, hogy ötvenen túl is ötösön belül fut. Ezt persze csak a bennfentesek értették, a többieknek viszont – akik a nem futók érthetetlenül széles táborát alkották – minek magyarázni. Azoknak, akik csak a busz után loholnak, semmit sem jelent, hogy ő még most is képes egy kilométert kevesebb mint öt perc alatt lefutni. Ő maga elvből nem futott soha a busz után, kínosan vigyázott rá ugyanis, hogy időben induljon, és ha ez valamiért nem sikerült, akkor becsületesen vállalta a késéssel járó jogos megszégyenülést. Dr. Horváth az elvek embere volt.

Most viszont még bőven maradt ideje indulásig, ezért a szigetről visszafelé kocogóra fogta – hatoson belül maradva természetesen –, és befordult a Honvéd térre nyújtani. A parkot még nem nyitották ki, ezért a kutyafuttató felé kanyarodott. A kerítésnek támaszkodva bal sarkát a fenekéhez szorította, aztán a jobbat is. A régi sérülés minden futás után sajgott. A futtató közepén gumiabroncsokból kisebb alagút állt a hancúrozásra vágyó ebeknek. Dr. Horváth odasétált, és az abroncsokra támasztotta az egyik lábát, majd előrehajolt. Pontosabban próbált. A nyújtás fontosságáról maga is meg volt győződve, de bizonyos gyakorlatokat egész egyszerűen kínzásnak tartott, amelyek a gyengék elriasztására lettek kitalálva. Ő azonban nem volt gyenge. A lábszárára hajolva lélegzett ki-be, lassan számolva tizenötig. Megcsapta az orrát az abroncsalagútból áradó ürülékszag. Hogy utálta a kutyatartókat, édes istenem! Egyszer két dobermann alaposan megkergette a Hármashatár-hegyen, és a fickónak még volt képe azt mondani, hogy ilyen az ő kutyáival még soha nem történt, azok mindig hallgatnak rá. Biztos az zavarta meg őket, hogy maga fut, nézett dr. Horváthra vádlón, aki akkor egyszer sajnálta, hogy nem hordja futáshoz is a stratégikusan tologatható szemüveget. Csak bízni tudott benne, hogy a kontaktlencsén át is elég gyilkos a tekintete, és távozóban odasziszegte az öntelt gazdinak, hogy dögöljön meg. Pedig dr. Horváth igazi úriembernek tartotta magát, akinek egyetlen gyenge pontja a futás iránt érzett határtalan szenvedélye volt. És ezt gondolta most is, hogy dögölne meg az ilyen, aki nem szedi fel a kutyája szarát, ha már külön területen futtathatja!

Odébb lépett, hogy kikerüljön az ürülék szagköréből, és támadóállásba helyezkedett, hogy még egyszer megnyújtsa a sérült combfeszítő izmot. Karját magasba emelve lejjebb ereszkedett napköszöntő pózba, és teleszívta a tüdejét levegővel. Egy újabb csodás, tetterővel és tennivalóval teli nap, gondolta az igazak optimizmusával. Ebben a pillanatban éktelenül belenyilallt a térdébe, amely ötven év ide, ötös kilométerek oda, egyre gyakrabban hagyta cserben. Dr. Horváth elveszítette az egyensúlyát, és eldőlt. A szarszag hirtelen felerősödött, és ahogy a földön oldalra fordult, hogy feltápászkodjon, meglátta az ürüléket is. Öt emberi ujj görbült rá karomszerűen.