Númenor bukása

és más történetek
Középfölde másodkorából
– részlet –

Szerkesztette
BRIAN SIBLEY
A Gyűrűk Ura, A szilmarilok, a Befejezetlen regék,
valamint a Christopher Tolkien által írt Középfölde históriája
egyes részleteiből
és más forrásokból

Illusztrálta
ALAN LEE

Originally published in the English
language by HarperCollins Publishers Ltd.
under the title
The Fall of Númenor

© The Tolkien Estate Limited, The Tolkien Trust
and The Estate of C. R. Tolkien 2022

„J. R. R. Tolkien asserts the moral right to be
acknowledged as the author of this work.”
„Alan Lee asserts the right to be
acknowledged as the illustrator of this work.”

TOLKIEN and are registered trademarks of
The Tolkien Estate Limited.

Hungarian translation © Bonácz Ágnes, 2023

Mindannyian figyelmesen hallgattak, amíg Elrond csengő hangján Sauronról, a Hatalom Gyűrűiről beszélt, s arról, hogy miként kovácsolták őket réges-rég, a világ másodkorában. A történet egy részét ismerték néhányan, de az egészet senki, s így, amikor az eregioni tündekovácsokról, s Moriával való barátságukról szólt, mohó tudásvágyukról, amivel Sauron tőrbe csalta őket, sok szem fordult felé félős csodálkozással. Mert abban az időben Sauron látszólag még nem volt gonosz, még támogatta őket, s ők tanultak is, rengeteget, mindaddig, míg Sauron ki nem tudta minden titkukat, s el nem árulta őket, s a Tűzhegységben ki nem kovácsolta az Egy Gyűrűt, hogy uralkodjék rajtuk. De Celebrimbor kiismerte a szándékát, s a Három Gyűrűt, amit ő készített, elrejtette; s ekkor tört ki a háború, az országot földúlták, és Moria kapuja bezárult.

Majd Elrond története nyomon követte a Gyűrűt évről évre; de miután másutt beszámoltak róla, és mivel maga Elrond is leírta a hagyományok könyveiben, itt most nem elevenítjük fel. Mert hosszú-hosszú történet ez, teli nagy és gonosz tettekkel, s bármily rövidre fogta is Elrond, a nap már jócskán fönn járt az égen, s elmúlt dél, mire a végére ért.

Beszélt Númenorról, dicsőségéről és bukásáról, s arról, hogy miként tértek vissza a vihar szárnyán a végtelen Tengerről az ember-királyok Középföldére.

„A tanács” – Szövetség 367.

Priscilla Reuel Tolkien
(1929–2022) emlékére,
aki Középfölde barátainak örök jóbarátja volt.

A felhasznált művek és rövidítéseik

Akallabêth ◆ „Akallabêth”, in A szilmarilok, 371–406.

Befejezetlen regék ◆ Befejezetlen regék Númenorról és Középföldéről. Ford. Koltai M. Gábor, Szántó Judit. Budapest, Magvető, 2019.

Elros nemzetsége ◆ „Elros nemzetsége: Númenor királyai”, in Befejezetlen regék, II. rész, III. fejezet, 371–388.

Az Elveszett Út ◆ Az Elveszett Út és más írások. Nyelvek és legendák A Gyűrűk Ura előtt. Ford. Nagy Andrea. Budapest, Helikon, 2021.

Hatalom Gyűrűi ◆ „A Hatalom Gyűrűiről és a harmadkorról”, in A szilmarilok, 407–441.

A hobbit ◆ A hobbit. Vagy: oda-vissza. Ford. Gy. Horváth László és N. Kiss Zsuzsa. Budapest, Magvető, 2018.

Király ◆ A Gyűrűk Ura, III. A király visszatér. Ford. Göncz Árpád. Budapest, Európa, 2017.

Középfölde népei ◆ The Peoples of Middle-Earth: The History of Middle-Earth XII. George Allen & Unwin, 1996.

Középfölde természete ◆ The Nature of Middle-Earth. Szerk. Carl F. Hostetter. HarperCollins, 2021.

Levelek ◆ The Letters of J. R. R. Tolkien. Szerk. Humphrey Carpenter és Christopher Tolkien. Houghton Miffin, 1981.

Morgoth gyűrűje ◆ Morgoth’s Ring: The History of Middle-Earth X. George Allen & Unwin, 1993.

NB ◆ Númenor bukása, in Az Elveszett Út, 16–51.

NBI ◆ Númenor bukása első változat, in Az Elveszett Út, 19–34.

NBII ◆ Númenor bukása második változat, in Az Elveszett Út, 34–45.

QS ◆ Quenta Silmarillion, A szilmarilok harmadik változata, amely 1937 végére már majdnem teljesen elkészült. Vö. Az Elveszett Út és más írások. Nyelvek és legendák A Gyűrűk Ura előtt. Ford. Nagy Andrea. Budapest, Helikon, 2021. 8.

Sauron veresége ◆ Sauron Defeated: The History of Middle-Earth IX. HarperCollins, 1992.

A szilmarilok ◆ A szilmarilok. Ford. Gálvölgyi Judit és Bonácz Ágnes. Budapest, Magvető, 2018.

Szövetség ◆ A Gyűrűk Ura, I. A Gyűrű szövetsége. Ford. Göncz Árpád. Budapest, Európa, 2017.

Tolkien élete ◆ Carpenter, Humphrey: J. R. R. Tolkien élete. Ford. Koncz Éva, Tótfalusi István. Budapest, Ciceró, 2001.

Torony ◆ A Gyűrűk Ura, II. A Két Torony. Ford. Göncz Árpád. Budapest, Európa, 2017.

Valaquenta ◆ „Valaquenta”, in A szilmarilok, 49–60.

Vasudvard árulása ◆ The Treason of Isengard: The History of Middle-Earth VII. Houghton Mifflin, 1989.

A kötet

A Númenor bukása egyetlen kötetben igyekszik összegyűjteni J. R. R. Tolkien halála után kiadott, Középfölde másodkoráról szóló válogatott szövegeket. Ez a kötet nem jöhetett volna létre Christopher Tolkien kiemelkedő szerkesztői teljesítménye nélkül: ő vezette be A hobbit és A Gyűrűk Ura olvasóit az óidők és a másodkor mítoszainak és történelmének gazdag örökségébe. Mindezt hosszú évek fáradságos szöveggondozói munkájával hozta létre: megszerkesztette, összegyűjtötte, kiválogatta, majd értékes kommentárokkal látta el apja számos kéziratát és jegyzetét. A Christopher Tolkien által szerkesztett és sajtó alá rendezett könyvek – A szilmarilok, a Befejezetlen regék, a Középfölde históriája sorozat és más szövegek – lapjain olvashatunk először Númenor bukásáról, Sauron felemelkedéséről, a Gyűrűk kovácsolásáról, valamint a tündék és az emberek Utolsó Szövetségéről Mordor Sötét Ura ellen.

E kötetnek nem célja, hogy a fenti kiadványok helyébe lépjen, hiszen Christopher Tolkien páratlanul alapos kommentárjaival és elemzéseivel kiegészítve mindegyik hiteles kiadása J. R. R. Tolkien írásainak. Ehelyett olyan kivonatokat közlünk – a lehető legkisebb mértékű szerkesztői beavatkozás mellett –, amelyek a szerző saját szavaival keltik életre a másodkornak azokat az izgalmas és megdöbbentő eseményeit, melyeket J. R. R. Tolkien A Gyűrűk Ura B. Függelékében, az „Esztendők számlálása” című szakaszban foglalt össze, és amelyek kötetünk első felében olvashatók. A könyv végén jegyzetekkel szolgálunk azok számára, akik többet szeretnének tudni a történtekről; a jegyzetek jó részét Christopher Tolkien felbecsülhetetlen értékű szerkesztői munkája inspirálta, hiszen az eredeti forrásokhoz írt jegyzeteit idézzük, amelyek elősegítik Középfölde másodkorának alaposabb megismerését. Az oldalszámok a 9–10. oldalon közölt kiadásokra hivatkoznak.

A válogatott szakaszok és kivonatok az „Esztendők számlálásá”-ban található kronológiát követik, és a kronológia alapján elnevezett fejezetekre tagolódnak. A jelen kötetet két további forrás egészíti ki: a númenori királyok neveit és uralkodásuk dátumát A Gyűrűk Ura A. Függelékében található „Királyok és uralkodók krónikájá”-ból, valamint a Befejezetlen regék második részének „A másodkor” című szakaszából emeltük át.

A másodkor númenori, valamint középföldei eseményeit az alábbi források alapján datáltuk:

A númenori eseményekhez az „Akallabêth” című fejezet szövegét A szilmarilokból; „Aldarion és Erendis” történetét, valamint Elros nemzetsége korábbi nemzedékeinek genealógiai táblázatát a Befejezetlen regékből; valamint „Az Akallabêth története” (Középfölde népei), „A legenda korai története” és a „Númenor bukása” (Az Elveszett Út), illetve az „Anadûnê süllyedése” (Sauron veresége) című fejezeteket használtuk fel.

Bizonyára Christopher Tolkien is úgy akarta volna, hogy apja írásait tovább kutassák; a jelen szöveg egy további posztumusz Tolkien-kiadványt is felhasznál, a Carl F. Hostetter által szerkesztett The Nature of Middle-Earth című 2021-es kötetet (Középfölde természete). Könyvünk célja, hogy összefoglalja Númenor megalapításának történetét, földrajzát és természetrajzát, valamint a númenoriak életét. Mindezek mellett tartalmaz részleteket a Befejezetlen regék „Númenor szigetének leírásá”-ból, és a Középfölde természete „Númenor földje és vadjai”, „A númenoriak élete” és „A númenoriak öregedéséről” című fejezeteiből is. A bekezdések nem feltétlenül a kötetben eredetileg közölt módon jelennek meg, hanem alkalmazkodnak az elbeszélés kronológiai rendjéhez.

A númenori történelemmel párhuzamosan Középföldén zajló eseményeket A szilmarilok „A gyűrűkről és a harmadkorról”, a Befejezetlen regék „Galadriel és Celeborn története”, valamint a Középfölde természete „Galadriel és Celeborn” című fejezeteiből válogattuk össze.

Kötetünk követi Christopher Tolkien alapelvét, miszerint a kiadott szöveget véglegesként kell kezelnünk, így azokban az esetekben, amikor korábbi szövegváltozatokból idézünk, a neveket, a dátumokat és a helyesírást a végleges változathoz igazítjuk. Ahol Christopher úgy találta, hogy apja kézírásában egyes szavak vagy szóösszetételek bizonytalanul kivehetők, azt a szó elején kérdőjellel jelöljük.

A szerkesztői közbevetéseket kisebb betűmérettel és sorbehúzással jelölöm; a szerkesztő kiegészítő magyarázatai a bekezdések elején vagy szögletes zárójelben szerepelnek. A jelen kiadásban javítottuk, amikor a bekezdések elején a szavak nem nagybetűvel kezdődnek, hogy ezzel is megkönnyítsük az olvasást. A bekezdésekből kihagyott részeket […]-tal jelöljük.

A kötet az említetteken kívül J. R. R. Tolkien leveleiből is tartalmaz részleteket, amelyeket Humphrey Carpenter Christopher Tolkien segítségével szerkesztett; valamint a másodkorra vonatkozó, alapvető részeket idézünk A Gyűrűk Urából. Néhány esetben a szöveget lerövidítettük (a kihagyásokat […] jelzi), vagy átrendeztük; minden ilyen esetben jegyzetek mutatnak az eredeti forrásra, amelyet a három rész alapján rövidítve jelölünk: „Szövetség”, „Torony” és „Király”.

Bevezetés
Egy „sötét kor” krónikája

A modern irodalom igen erős, emlékezetes pillanata, amikor az Egy Gyűrű – a legfőbb Hatalom Gyűrűje, melyet Sauron, a Sötét Úr birtokolt, s amelynek elpusztítását hősies küldetés tűzte ki céljául – a Végzet Hegyének tüzes szívébe hullva visszatér abba a pokoli tűzbe, amelyben készült, s végül megsemmisül.

Persze még számos elvarratlan szál maradt: a szerzőnek írnia kell szabadulásról, gyógyulásról és koronázásról, amelyet a végső számvetés és megbékélés követ; búcsúk, elválások és indulások következnek. Ám az Uralkodó Gyűrű elpusztítása, s vele Sauronnak és sötét tornyának eleste és a Középfölde Szabad Népeit felőrlő évezredes háború vége a valódi fénypontja J. R. R. Tolkien művének, A Gyűrűk Urának.

A szerző számára azonban mindez csupán egy sokkal régebbi történet – vagy történetfüzér – részletes függeléke volt, amelyen már évek óta dolgozott, és amely még ennél is régebben foglalkoztatta képzeletét. A Gyűrűk Ura kiadása előtt pár évvel azt írta: „Nem emlékszem olyan időre, amikor nem építgettem.”1

A popkultúra kimeríthetetlen gépezetének köszönhetően mára A Gyűrűk Ura világszerte a mítoszalkotó művészet szimbólumává vált, és a világ több száz éves legendái, nép- és tündérmeséi között emlegetik. Ám Tolkien számára Zsákos Bilbó kalandjai és unokaöccse, Frodó hatalmas küldetése egy sokkal nagyobb történetbe ágyazódtak, amely a távoli múltba nyúlik vissza.

J. R. R. Tolkien fiának, Christophernek 1944 novemberében írt levelében felfedte, hogy az őt lefoglaló „nagy történet” nem más, mint egy folyamatosan bővülő, változó és fejlődő krónika. A következő megjegyzéssel küldte el Christophernek a legújabb elkészült fejezeteket és a további történet vázlatát: „Valószínűleg teljesen más lesz, mint ez a tervezet, ha megírom, mivel úgy tűnik, hogy önmagát írja, amint nekilátok; ekkor derül fény az igazságra, amelyet az első vázlatokban csak tökéletlenül láthattam meg.”2

Az, hogy Tolkien így viszonyult a kreatív íráshoz, abból eredt, hogy ő maga neves tudós volt, emellett viszont bevallottan amatőr regényírónak tartotta magát. Bár szakmájában és szenvedélyében egyaránt a kutatásból indult ki, s a szavak jelentését és használatát tanulmányozta, a kreatív képzelet felszabadító és kiszámíthatatlan ereje – legnagyobb meglepetésére és örömére – folyamatosan letérítette útjáról. Ennek eredményeképp jött létre A Gyűrűk Ura, a fantasy-irodalom egyedi mesterműve, a korábbi és jóval szerényebb könyv, A hobbit ambiciózus „folytatása”.

Tolkien olvasói eleinte csak a könyvet ismerték, és nem voltak tisztában annak minden részletében, már-már megszállottságig kidolgozott alapjaival, egy tudós elme fegyelmezett munkájának eredményével. A nagyközönség csak később és csak fokozatosan fedezte fel a Gyűrűháború epikus – mégis a legapróbb részletekbe menő, bensőséges – története mögött meghúzódó hatalmas, szövevényes felépítésű nyelvészeti, kronológiai, genealógiai és történeti alapokat. Ezekhez tartozott A szilmarilok befejezetlen szövege, A Gyűrűk Ura előtörténetét és Középfölde legendáinak létrejöttét megalapozó fikciós írások szövevényes mozaikja.

1951-ben Tolkien olyan könyvkiadót keresett, amely nemcsak A Gyűrűk Ura kiadását hajlandó fontolóra venni, hanem ezzel párhuzamosan kész megjelentetni A szilmarilokat is, azt a művet, amelyen addigra Tolkien már kisebb-nagyobb megszakításokkal harminchét éve dolgozott.

Ajánlatához Tolkien egy általa „rövid vázlatnak” nevezett írást mellékelt (bár a dokumentum több mint 7500 szóból állt), amely A szilmarilok és A Gyűrűk Ura bemutatására szolgált, és amely részletesen rávilágított a két mű elválaszthatatlan összefonódására.

Tolkien először Középfölde kialakulását vázolta egy irodalmilag nagyon erős, gyönyörű keletkezésmítoszban, amelyet a területet benépesítő fajok gazdagon megírt története és az általuk véghez vitt nagyszerű cselekedetek leírása követett, s mindazok a szörnyű csapások, amelyek nemzedékeken át érték őket; ezt nevezte Tolkien az első kornak. Az ezután következő korról azt írta: „A következő ciklus a másodkorral foglalkozik (vagy foglalkozna). Ám a földön ez sötét kor, és történelméből nem sokat lehet (vagy kell) elmesélni.”3

Érdekes állítás ez, hiszen Tolkien addigra már megírta e történet nagy részét – számos részletes, hosszú vázlata maradt fenn –, beleértve Sauron eredetét és felemelkedését, aki ráadásul A Gyűrűk Ura címadó karaktere; megírta továbbá a Hatalom Gyűrűinek kovácsolását, és a mind felett uralkodó Egy Gyűrű történetét is.

Ugyanebből a 3400 évet felölelő időszakból már készen volt Númenor szigetének megalapítása, földrajza és természetrajza, népei és politikai, társadalmi és kulturális történetük, és végül azok az események is, amelyek e népek romlásához, hanyatlásához és végzetes bukásához vezettek.

Tolkien ambiciózus terve, hogy A Gyűrűk Ura drámai történetének előzményeként bemutassa olvasóinak a teljes általa épített világ mitológiáját, legendáit és történelmét, sosem valósult meg; a könyvkiadók – érthetően – igencsak húzódoztak egy ennyire költséges és bizonytalan vállalkozástól. Bele kellett tehát törődnie, hogy Zsákos Frodó és a Gyűrű Szövetségének históriája önálló történet marad.

Ennek ellenére Númenor alapításának és bukásának története, valamint a Hatalom Gyűrűinek létrejötte Középfölde kronológiájának központi magjához tartozik, és amikor 1954 júliusában és novemberében a George Allen & Unwin végül kiadta A Gyűrűk Ura első két kötetét – A Gyűrű Szövetségét és A Két Tornyot –, az olvasók először nyerhettek némi betekintést az elmúlt idők történelmébe, amely gazdagon illusztrált hátteret adott Középfölde Szabad Népeinek Sauron és a mordori erők ellen vívott harcához. Bár nem tartoznak a történet fősodrába, ezek az erőteljes jelenetek mind a mai napig múlhatatlanul hozzájárulnak a könyv vonzerejéhez.

Amikor 1955-ben megjelent A Gyűrűk Ura harmadik, befejező része, A Király visszatér, Tolkien még több mint százoldalnyi Függeléket csatolt a történethez, amelyek Középfölde sajátosságainak számos részletét világítottak meg: a beszélt nyelveket, királyok és uralkodók nemzedékeit, a másod- és a harmadkor eseményeinek kronológiáját. Hosszú évekig ezek a függelékek – amelyek az 1966-os második kiadásban még kiegészültek – szolgáltak kizárólagos forrásként az olyan átlagolvasók számára, akik Zsákos Bilbó úr és unokaöccse, Frodó későbbi küldetésének háttere iránt érdeklődtek.

Ahogy Tolkien maga fogalmazott A Gyűrűk Ura második kiadásának Előszavában: „Ez a mese egyre nőtt mesélés közben, míg végül a Nagy Gyűrűháború története lett belőle, sok utalással a megelőző idők még régebbi történetére.” (Szövetség, xxv.) A szerző 1973. szeptember 2-án bekövetkezett halála után viszont úgy tűnt, már nem fogunk többet megtudni ezekről a „még régebbi történetekről” – ám 1977 májusában Humphrey Carpenter tollából megjelent a Tolkien élete című könyv, amely nemcsak hogy még aprólékosabban feltárta a Tolkien által megalkotott világ szerteágazó részleteit, hanem bizonyos addig ismeretlen verses vagy prózai elbeszélésekre is utalt: ilyen volt az Eärendel, az Esthajnalcsillag utazása, vagy a Gondolin bukása is. Ezek az utalások mintegy beharangozták az ugyanazon év szeptemberében Christopher Tolkien által kiadásra előkészített művet, A szilmarilokat, amelyen a megelőző négy évben fáradhatatlanul dolgozott, hogy olvasói örömüket lelhessék az apja által megálmodott első kor nagyszabású víziójában.

Bár A szilmarilok főképp az „óidők” mitológiáját és történelmét tartalmazza, a másodkor két története is szerepel benne: A Hatalom Gyűrűiről és a harmadkorról szóló szöveg, melyet talán nem is kell magyaráznunk, és az Akallabêth. Ez utóbbi Númenor szigetkirályságáról szól, amelyet Középföldének azok a népei kaptak ajándékul, akik a tündék mellett harcoltak az Izzó Harag Háborújában az első kor végén; a szöveg azt is leírja, hogyan pusztult el a sziget Sauron csábításának következményeként. Tolkien eredetileg a történetnek a Númenor bukása címet adta, majd később Númenor végromlására változtatta. A szilmarilokban Christopher Tolkien az Akallabêth elnevezést használta, amely a númenoriak nyelvén ’az elesett’-et (nőnemű) vagy ’a bukott’-at jelenti, jelezve, hogy bár egyetlen szövegváltozatnak sem ez volt az eredeti címe, apja mégis így hivatkozott a történetre.4

Még többet megtudtunk Númenor nemzetségeiről, földrajzáról és történelméről az 1980-ban Christopher Tolkien által kiadott Befejezetlen regék Númenorról és Középföldéről című kötetből, amelynek többnyire befejezetlen történeteit apja Középfölde három korának különböző drámai eseményeiről írt jegyzeteiből válogatta össze.

A szilmarilokhoz hasonlóan a Befejezetlen regék is Christopher áldozatos kutatómunkájának köszönhetően jött létre, és bár csak szövegtöredékek szerepelnek benne, a könyv sikere olyan egyedülálló vállalkozást indított el a filológiai kutatások területén, amelynek eredményeképp olvashatjuk a tizenhárom év alatt elkészült, mára nagy tekintélynek örvendő, tizenkét kötetet felölelő Középfölde históriáját.

Meg kell említenünk még Tolkien Númenorról szóló két fontos elbeszélését. Az, hogy ennyire foglalkoztatta a sziget keletkezése és sorsának beteljesedése, részben annak köszönhető, hogy kisgyermekkorában visszatérő rémálmai voltak, melyek aztán felnőttkorában is elkísérték. Egy 1964-ben kelt levelében írja: „…ez a legenda vagy mítosz a halvány emlékképe egy olyan ősi történetnek, amely sosem hagyott nyugodni. Rémálmaimban egy ellenállhatatlan Hullámot láttam, amely vagy a nyugodt tengerből tört fel, vagy pedig zöld belföldek fölé magasodva tört be a szigetre. Néha még mindig álmodom vele, de mostanában el tudom űzni azzal, hogy írok róla.”5

Tolkien a jelek szerint legelőször 1936-ban próbálkozott efféle „ördögűzéssel” egy C. S. Lewisszal folytatott beszélgetés hatására, aki barátja és irodalmi csoportjuk, a Tintafiak (Inklings) tagja volt. Tolkien később így ír erről az időszakról: „L[ewis] egy nap azt mondta nekem: »Tollers, a történetekben túl kevés van abból, amit igazán szeretünk. Attól tartok, meg kell próbálnunk írni egyet magunknak.« Megegyeztünk abban, hogy ő az »űrutazásról« ír, én pedig az »időutazásról«.”6

Lewis megírta A csendes bolygót,7 annak a trilógiának az első kötetét, amely science fiction köntösbe bújtatva mutatott be morális és teológiai témákat. Tolkien kísérlete azonban kevésbé bizonyult sikeresnek. A saját szavaival: „Elkezdtem egy azóta is befejezetlen könyvet az időutazásról, amelynek a végén hősöm ott lett volna Atlantisz elsüllyedésénél. Ezt Númenornak, azaz Nyugati földnek neveztem volna.”8 A történet egy család több generációját sorakoztatta volna fel, kezdve egy apával és a fiával, akiket Edwinnek és Elwinnek nevezett el; családfájukat a múlt szövedékén keresztül egészen Númenor bukásának idejéig vezette volna vissza. Később Tolkien így írt erről: „Fáradozásaim pár ígéretes fejezet után kudarcba fulladtak: túlságosan körülményesen jutottam volna csak el odáig, amiről valójában írni szerettem volna, az Atlantisz-legenda egy új változatáig.”9

Habár Tolkien úgy írt a maga „Atlantisz-komplexusáról” vagy „Atlantisz-kísértéséről”, mint ami egyértelműen kötődik a platóni dialógusokban leírt képzeletbeli szigethez, sokkal inkább kapcsolódott annak az elbeszélésmódnak a romantikájához, amelyben egy teljes civilizáció vész oda egy atlantiszi tragédia által, és amely az emberi képzeletet már évszázadok óta foglalkoztatta a tömegkultúrában.10

Tolkien értelmezése szerint Númenor kataklizmikus elsüllyedését a világ újraformálása – vagy „meghajlítása” – követi, amelynek során laposból gömbölyűvé lesz, és a Nyugat földjei „örökre elvétetnek a Világ Köreiből”. A mítosz egyik központi eleme szerint az Ősi Nyugathoz még mindig az Egyenes Út vezet, amely szemmel ugyan már nem látható, de bárki útra kelhet rajta, aki képes megtalálni; ezt a képet foglalja magában a könyv javasolt címe, Az Elveszett Út is.

Tolkien szigetének szó szerinti emelkedése és bukása (hiszen eredetileg az embereknek szánt ajándékul emelkedett ki a tengerből) nemcsak Platónnak az állam politikájáról szóló filozófiai allegóriájából merített, hanem az emberiségnek a zsidó-keresztény narratíva szerinti törékenységéből és esendőségéből is, ahogy arról a bibliai Teremtés Könyvében is olvashatunk. Ez abból is látszik, hogy Tolkien Númenor bukását „az ember második bűnbeesésének (vagy az ember megváltott, ugyanakkor halandó állapotának)” nevezi.11

Christopher Tolkien aprólékos kutatómunkája fényében, amelyet az apja jegyzeteiben végzett, egyértelmű, hogy a númenoriak és végzetük története A szilmarilokkal és Középfölde folyamatosan fejlődő történelmével, valamint a Középföldén működő természeti és természetfeletti törvényekkel teljes összhangban íródott. A Lewisszal folytatott első „verseny”, melynek során Tolkien – saját szavaival – írt „egy szövevényes »rémregényt« […] egy mítosz kezdetét”,12 hamarosan sokkal fontosabb helyet foglalt el legendáriumában – Númenor a másodkor az idő tájt formálódó szerkezetének egyik sarokkövévé vált.

Tolkien, bár még nem fejezte be, 1937-ben megmutatta Az Elveszett Út első fejezetvázlatait a kiadójának, ám lehangoló véleményük szerint a könyv valószínűleg akkor sem lett volna sikeres, ha Tolkien megírja.

1945-ben Tolkien visszatért az időutazással egybekötött atlantiszi legenda koncepciójához (még mindig Középföldéhez kapcsolódva): belekezdett egy Notion Club Papers című regénybe. A könyv a tervek szerint az akkor távoli 2012-ben játszódott volna, amikor is feljegyzések látnak napvilágot egy oxfordi irodalmi társaság összejöveteleiről, amelyek a társaság két tagjának időutazás-kísérleteiről számolnak be. A Notion Club elmés utalás az Inklingsre (Tintafiak), az Oxfordi Egyetem köreiben szerveződő társaságra, amelyben a bevallottan „amatőr” regényírók gyülekeztek, élükön a két vezéregyéniséggel, Lewisszal és Tolkiennal. Az „Inklings” elnevezés a szó eredeti jelentése (’sejtés, gyanú, elképzelés’) mellett utal azokra is, akik tintába mártják a pennájukat – így az, hogy Tolkien az angol notion (’vélemény, elképzelés’) szót használja a címben, bizonyosan az Inklingsre utal. Továbbá Tolkien eljátszott azzal a gondolattal is, hogy a „Notion Club” tagjaiként megírt karakterekben saját magát és a többi Inklinget fiktív szereplőkként jelenítse meg.

A szöveg írásakor Tolkien még nem fejezte be A Gyűrűk Urát, és a Notion Club Papers ugyanarra a sorsra jutott, mint Az Elveszett Út: egy idő után félbemaradt, ám előtte Tolkien még a szöveg nagy részét felvázolta, valamint szintén sok időt töltött el a númenoriak nyelve, azaz az adûni (nyugat nyelve) megalkotásával. Miután végül visszatért A Gyűrűk Urához, és befejezte a szöveget, nem folytatta a Notion Club Paperst – valószínűleg azért, mert figyelmét egyre inkább Középfölde óidejének története kötötte le.

Bár a Notion Club Papers és Az Elveszett Út tervezett és részben megírt szövege szorosan kapcsolódik a númenori írásokhoz, amelyeket A szilmarilok „Akallabêth” című fejezetében és a másodkor Tolkien halála után kiadott történetei között olvashatunk, a két elbeszélés radikálisan más stílusban és hangnemben íródott, főként mivel az időutazásról szóló bekezdések részben a „valódi világból” (és a „jövőbeli világból”) is tartalmaznak elemeket.

Akit érdekel, hogyan alakultak Christopher Tolkiennak a númenori koncepció írásainak időrendbe szedésére irányuló kísérletei, olvassa el a Középfölde históriájából Az Elveszett Út és más írások, illetve a Sauron veresége című köteteket. Ízelítőül a jelen kötet függelékében is olvashatók Az Elveszett Út egyes, különösen részletgazdag történetei, amelyeket Christopher Tolkien „a númenori fejezetek”-ként említ.

*

Christopher Tolkien 2020-ban, 95 éves korában hunyt el, miután egész életét Középfölde krónikáinak szentelte, és közel ötven éven keresztül válogatta és szerkesztette apja irodalmi életművét. Páratlan filológiai hagyatéka felbecsülhetetlen mértékben segítette az olvasókat, hogy mind jobban megértsék és értékeljék apja művét; az 1997-ben a XX. század legkedveltebb fikciós irodalmi művének választott könyvet – különböző médiumokon keresztül – jelenleg is a nemzetközi olvasóközönség töretlen lelkesedése övezi.

Christopher szenvedélye, kitartása és tudása nélkül Középfölde másodkorának története soha nem látott volna napvilágot.

A másodkor előtt

A Gyűrűk Ura alapjai abban a kötetben találhatók, amely először 1977-ben látott napvilágot angolul J. R. R. Tolkien fia, Christopher briliáns szerkesztésében A szilmarilok címmel. A kötet összefűzte Középfölde teremtésének történetét azzal, ahogyan a kontinens egy mitikus korból átlép egy olyan időszámításba, ahol a történetekből történelmet írnak, amelyeket – Tolkien saját szavaival élve – „a mítosz (nem allegória!) és tündérmesék […] iránti ösztönös szenvedélyem [inspirált], és tündérmese, mindenekelőtt pedig a tündérmese és a történelem határán lévő hősi legenda iránt, amelyből az én étvágyamhoz képest túlságosan kevés (számomra elérhető) található a világon.”

1951-ben, jóval A szilmarilok és a Középfölde első koráról szóló történetei megjelenése előtt, mielőtt A Gyűrűk Ura népszerűvé vált az olvasóközönség körében, Tolkien így írt barátjának, Milton Waldmannek történetmesélői ambícióiról:13

Ne nevess! De valamikor régen (azóta ugyancsak lehangolódtam) írni szerettem volna egy többé-kevésbé összefüggő legendát, amely a hatalmastól és kozmogóniaitól a romantikus tündérmese szintjéig terjed – a nagyobb a csekélyebben alapul a földdel kapcsolatban, a csekélyebb az óriás háttértől nyeri ragyogását –, és amelyet egyszerűen Angliának, az országomnak ajánlottam volna. Hangnemében és minőségében meg kellett volna felelnie a vágyaimnak, kissé hűvösnek és tisztának, a mi „legünktől” (az északnyugat éghajlatától és földjétől, ami alatt Britanniát és Európa hozzánk közelebb eső részeit értem: nem Olaszországot vagy az Égei-tenger vidékét, még kevésbé a Keletet) kellene illatoznia, és miközben meglenne benne (ha képes vagyok elérni) az a tiszta és illékony szépség, amelyet egyesek keltának neveznek (bár a valódi ősi kelta dolgokban ritkán találkoztam vele), „magas irodalom” lenne, mentes minden ordenáréságtól, egy olyan ország tanultabb elméinek való, amely már régen át van itatva költészettel. Némely nagy történeteket teljesen felrajzolnék, sok továbbit csupán elhelyeznék a sémában, vázlatosan. A ciklusok a fenséges egészhez kötődnének, mégis helyet engednének más elméknek és kezeknek, hogy színekkel, muzsikával és drámával ékesítsék. Képtelenség.

A vállalás valóban nagyratörő, de – szerencsénkre – nem annyira képtelen, ahogyan azt Tolkien vélte a frusztráció és a kétely pillanataiban. Ehhez az ötlethez folyamatosan vissza-visszatért és nagy elszánással dolgozott rajta – bár munkamódszere inkább egy vándorutazó elhatározását idézi: néha elővett új nyelveket és térképeket, és mindig készen állt, hogy letérjen a központi elbeszélés csapásirányáról festői és veszélyes ösvények kedvéért, mielőtt ismét visszatért volna az előtte álló útra; ami bizonyára magyarázat arra is, hogy az „Út” miért fut olyan kanyargósan a legtöbb írásában.

Amikor „képtelen” ötlete hatalmas – akkor még csak elképzelt – terjedelméről beszélt, maga Tolkien is beismerte, hogy mindezt nem „egyszerre” találta ki és töltötte meg részletekkel; ugyanakkor létrejöttük módja magyarázatot ad arra, hogy írásai hogyan hatottak – és hatnak a mai napig – az olvasóközönségre kontinenseken és kultúrákon átívelve:

A puszta történetek képezték az alapot. „Adott” láncszemekként pattantak ki a fejemből, és ahogy külön-külön felbukkantak, úgy növekedtek a közöttük lévő összefüggések. Elmélyülést igénylő, bár állandóan félbeszakított munka (különösen azért, mert az elme az élet szükségletein kívül is átröppen a másik pólushoz, és nyelvészettel foglalkozik): mégis állandóan úgy éreztem, csupán rögzítem, ami már „megvan” valahol, nem én „találom ki”.

Lehet, hogy az összes nagy irodalmi mű ereje a kétely felfüggesztésének vakmerő pillanatában rejlik. Az, hogy Tolkien a „nyelvészetre” utal, már önmagában a kreatív folyamat kulcsa, hiszen a nyelvek iránti rajongása és velük kapcsolatos óriási tudása összemossa a képzeletbelit a régmúlttal. Saját szavaival:

Sok gyermek hoz létre, vagy kezd létrehozni képzeletbeli nyelveket. Jómagam azóta, amióta írni tudok. Ám én sosem hagytam abba, és lévén hivatásos nyelvész (akit különösen érdekel a nyelvészeti esztétika), változott az ízlésem, fejlődött az elméleti tudásom, talán a mesterségbeli is. Történeteim mögött egy (jobbára csupán strukturálisan felvázolt) nyelvcsoport áll. Ám azoknak a teremtményeknek, akiket angolul félrevezető módon tündéknek nevezek, két majdnem teljesen elkészült, egymással összefüggő nyelvet adtam, amelyek története meg van írva, és amelyek formáit (ezek nyelvészeti ízlésem két különböző oldalát képviselik) tudományosan vezettem le a közös eredetből. Ezekből a nyelvekből származik szinte az összes név, amelyek megjelennek legendáimban. Ez nyújt bizonyos jelleget (kohéziót, nyelvészeti stílusbeli összefüggést és történeti illúziót) a nómenklatúrának, azaz az elnevezési rendszernek, amely, legalábbis én úgy hiszem, feltűnően hiányzik más, ehhez hasonló dolgokból.

A következő megjegyzések arról tanúskodnak, hogy Tolkien megpróbálta felvázolni komplex legendáriumának a jelen kötet előtti korban játszódó eseményeit:

A ciklus kozmogóniai mítosszal kezdődik: Az ainuk Muzsikája. Megmutatkozik Isten és a valák (avagy erők: angolosan istenek). Ez utóbbiakra azt mondhatnánk, angyali erők, akiknek az a feladatuk, hogy hatalmat gyakoroljanak a maguk szférájában […] „isteniek”, azaz eredetileg „kívül” voltak, és már a világ teremtése „előtt” léteztek.

A teremtéstörténet után A szilmarilok elbeszélése a Tolkien alábbi levelében írtak szerint folytatódik:

Majd gyorsan áttérünk A tündék történetére, avagy magára A szilmarilokra; a világra, ahogyan mi érzékeljük, ám természetesen félig mitikusan átalakítva: azaz racionális, testet öltött teremtményekkel foglalkozunk, akik többé-kevésbé olyan kaliberűek, mint mi. […] Ők az Elsőszülöttek, a tündék; és Követőik az emberek. A tündék végzete, hogy halhatatlanok, hogy szeressék a világ szépségét, hogy finom és tökéletes ajándékaikkal teljessé tegyék virágzását, hogy létezzenek, amíg tart, sose hagyják el, még akkor sem, amikor „megölik” őket, de térjenek vissza, és amikor a követők megérkeznek, tanítsák őket, és utat biztosítsanak nekik, hogy „elenyésszenek”, mert a követők növekednek és magukba szívják az életet, amelyből mindkettő származik. Az ember végzete (vagy ajándéka) a halandóság, a szabadulás a világ köreiből.

Mint mondom, A szilmarilok legendás, különleges, és különbözik minden általam ismert hasonló dologtól […]. Érdeklődése középpontjában nem az emberek, hanem a „tündék” állnak. Az emberek elkerülhetetlenül szerepet kapnak benne: elvégre a szerző is ember, és ha van hallgatósága, azok is emberek lesznek, és az embereknek meg kell jelenniük történeteinkben saját alakjukban, nem csupán átformálva és részben képviselve tündék, törpök, hobbitok stb. alakjában. De periferikusak maradnak – későn érkezettek, és bármennyire növekszik is fontosságuk, nem főszereplők. […]

A rege legjelentősebb része, maga A szilmarilok, a tündék legtehetségesebb nemzetségének bukásáról szól, kiűzetésükről Valinorból (ez egyfajta Paradicsom, az istenek lakóhelye) a legmesszibb Nyugatról, visszatérésükről Középföldére, születésük helyére, amelyen azonban már régen az ellenség az úr, a vele való küzdelmükről, amikor a gonosz erő még látható testben létezett. A címét onnan kapta, hogy az események mind a Silmarilli (’tiszta fény sugárzása’), azaz az őseredeti ékkövek sorsához és jelentőségéhez kötődnek […], ám a szilmarilok többek voltak szép dolgoknál. Fény voltak. Valinor fénye a két, ezüst és arany fában vált láthatóvá.14 Ezeket gonoszságból elpusztította az ellenség, és Valinor homályba borult, bár a Fákból, mielőtt teljesen elpusztultak volna, származott a Nap és a Hold fénye. (Fontos különbség ezek és a legtöbb más legenda között, hogy a Nap nem isteni jelkép, csak a második legjobb dolog, és ’a Nap fénye’ – a Nap alatti világ – egy bukott világra és egy felfordult, tökéletlen látomásra vonatkozó elnevezés).15

Ám a tündék legfőbb alkotómestere (Fëanor) Valinor fényét három fenséges ékkőbe zárta, a szilmarilokba, mielőtt a Fákat beszennyezték és elpusztították. Ez a fény attól fogva csakis ezekben az ékkövekben élt. A tündék bukását Fëanor és hét fia okozta azzal, hogy birtokolni kívánták ezeket az ékköveket. Az ékköveket megszerezte az ellenség, vaskoronájába foglalta, bevehetetlen erősségében őrizte őket. Fëanor fiai rettenetes és istenkáromló esküt tettek, hogy küzdeni fognak, és megbosszulják bárkin és mindenkin, akár az isteneken is, aki bármiféle jogot formál a szilmarilokra. Nemzetségük nagyobb részét megrontották, fellázadtak az istenek ellen, odahagyták a Paradicsomot, reménytelen harcot indítottak az ellenség ellen. Bukásuk első gyümölcse háború volt a Paradicsomban, tünde mészárolt tündét, és ez, valamint gonosz esküjük követte minden további hősiességüket, árulásokat szült, semmissé tette győzelmeiket. A szilmarilok a száműzött tündék és ellenségük háborújának a története, amely a világ északnyugati vidékén (Középföldén) zajlott. Sok diadalmas és tragikus rege foglaltatik benne; ám katasztrófával ér véget, az Óvilág, a hosszú első kor eltűnésével. Az ékkövek visszakerülnek (az istenek végső közbeavatkozásával), de csak azért, hogy mindörökre elvesszenek a tündék számára, egyik a tengerbe, a másik a föld mélyébe jut, a harmadik csillaggá lesz az égen. A legendárium egy világvége-látomással végződik, pusztulás és újraalkotás, a szilmarilok és »a Nap előtti fény« visszaszerzése […].

A történetek kevésbé mitikusak, inkább meséssé és regényessé válnak, szerepet kapnak bennük az emberek. Ezek többnyire „jó emberek” – olyan családok és családfők, akik elutasítják a gonosz szolgálatát, és miután híreket hallanak a nyugat isteneiről és a nemestündékről, nyugat felé menekülnek, és a száműzött tündékkel éppen a háborúik közepette kerülnek kapcsolatba. A felbukkanó emberek főként az Emberek Atyáinak három házából valók, törzsfőik pedig a tünde urak szövetségeseivé válnak. Az emberek és a tündék kapcsolata már előrevetíti a későbbi korok történelmét, és visszatérő gondolat, hogy az emberekben (amilyenek most) van egy, a tündéktől származó „vérvonal” és örökség, és az emberek művészete és költészete ettől függ, vagy ez változtatott rajtuk.16 Így aztán két házasság jön létre halandó és tünde között – később mindkettő egybeforr Eärendil atyafiságával, a képviselőjük a féltünde Elrond, aki megjelenik az összes történetben, még A hobbitban is. A szilmarilok legfőbb és legteljesebben feldolgozott története Beren és Lúthien, a tündelány története. Itt találkozunk először, többek között, azzal a motívummal (amely a hobbitoknál dominánssá válik majd), hogy a világtörténelem nagypolitikáját, „a világ kerekeit” sokszor nem az urak és a kormányzók, még csak nem is az istenek, hanem a látszólag ismeretlenek és gyengék forgatják – hála a teremtésben fellelhető titkos életnek és annak a résznek, amely kiismerhetetlen minden bölcsesség számára, kivéve az Egyet, amely Isten gyermekeinek a drámába való benyomulásaiban rejlik. Beren, a törvényen kívüli halandó jár sikerrel ott (Lúthien segítségével, aki csak egy ártatlan leányzó, még ha királyi tündevérből származik is), ahol minden sereg és harcos kudarcot vallott: behatol az ellenséges erődítménybe, és elragadja az egyik szilmarilt a vaskoronából. Így nyeri el Lúthien kezét, így jön létre halandó és halhatatlan első frigye.

A történet mint olyan (szerintem gyönyörű és erőteljes) hősi tündérrománc, önmagában is elfogadható, a háttérnek csupán igen általános és homályos ismerete kell hozzá. Ugyanakkor alapvető összekötő eleme a ciklusnak, amelyből kiragadva elveszíti teljes jelentőségét. Mert a szilmaril megszerzése, ez a hatalmas győzelem katasztrófához vezet. Fëanor fiainak esküje működésbe lép, és a szilmaril utáni bűnös vágy elpusztítja a tündék összes királyságát.

Akárhogy is, Beren és Lúthien Tinúviel házasságából eredeztetjük a féltündék vérvonalát, amelybe nemcsak Elrond, Völgyzugoly Ura, hanem ikertestvére, Elros, Númenor első királya is tartozik. A későbbi generációkban egy másik ember–tünde házasságban látjuk a féltündék vérvonalát: Aragorn és Arwen Úrnő frigyében.

Tolkien így folytatta levelét:

Vannak feldolgozásukban majdnem ennyire teljes és független, mégis az egész történelemhez tartozó más történetek is. Ott a Húrin gyermekei, Túrin Turambarnak és húgának, Nínielnek a regéje – amelynek a hőse Túrin […] Ott van a Gondolin bukása: a legfőbb tünde erősség eleste.17 És az Eärendil utazása regéje vagy regéi. Ő azért fontos, mert ő zárja le a szilmarilok történetét, és utódaiban ő szolgáltatja a legfőbb kapcsolódásokat a későbbi korok regéihez. Az a funkciója, hogy mindkét nemzetség, tündék és emberek képviselőjeként tengeri utat találjon vissza, az istenek országába, és követként rábeszélje őket, hogy törődjenek ismét a száműzöttekkel, szánják meg őket, és mentsék meg az ellenségtől. A hitvese, Elwing, Lúthien leszármazottja, és birtokában van a szilmaril. De az átok még működik, és Fëanor fiai elpusztítják Eärendil házát. Ám ez adja a megoldást: a nagy ékkő úgy kerül Eärendilhez, hogy Elwing a tengerbe veti magát, hogy megmentse az ékszert, a kő segítségével jutnak el végül Valinorba, és teljesítik küldetésüket – annak árán, hogy soha többé nem térhetnek vissza, soha többé nem lakozhatnak tündék és emberek között. Ekkor az istenek ismét megmozdulnak, hatalmas erő érkezik nyugatról, és az ellenség erősségét elpusztítják; őt magát kitaszítják a világból az időtlen űrbe, ahonnan soha többé nem képes testet öltve visszatérni. A másik két szilmarilt csupán azért nyerik vissza a vaskoronából, hogy elvesszenek. Fëanor utolsó két fia, akiket kötelez az eskü, ellopják őket, de a kövek a pusztulásukat okozzák, az egyik a tengerbe, a másik a föld mélyébe veti magát. Eärendil hajója az utolsó szilmarillal az égboltra kerül a legfényesebb csillagként. Így érnek véget A szilmarilok és az első kor regéi.

Esztendők számlálása
(Nyugatföldek kronológiája)

1 – Szürkerév és Lindon megalapítása

A Gyűrűk Ura 1955-ös kiadásához készített függelékeiben J. R. R. Tolkien azt írja a másodkorról: „Ezekben az években sok keserűség érte a középföldi embernépet, de Númenor dicsősége fennen ragyogott.”18 A szövegben, amelyet Christopher Tolkien apja első „időszámítási” kísérletének nevezett (amelyből később az „Esztendők számlálása” lesz), a másodkor „a »Fekete Évek« avagy a Nagy Csata és Morgoth legyőzetése, valamint Númenor bukása és Sauron leigázása közötti kor”.19

Ennek az igen nyugtalan időszaknak, és különösképp a Númenor által megjelenített monumentális tragédiának a leírása a másodkor krónikája. A númenoriak nagyszerű eredményeit később megbecstelenítik, majd elpusztítják – e tragédia elbeszélésében láthatjuk, hogyan formálódik Középfölde történelme, és hogyan alakul át az egész világ annak fizikai valójában. Ez a történet erőteljes és ambiciózus bevezetés a Gyűrűháború hatalmas drámájához.

A történet az első kor 587. évének utolsó napjaiban kezdődik:

A Thangorodrim elestét okozó Nagy Csata és felfordulás során erősen rengett a föld, és Beleriand elpusztult és pusztává lett, és északon meg nyugaton sok szárazföld a Nagy Tengerbe süllyedt. Keleten, Ossiriandban megtört az Ered Luin fala, hatalmas szakadék nyílt benne dél felé, s a tenger vize beáramlott oda. Ebbe az öbölbe torkollt az új mederben áramló Lhûn folyó, s ezért Lhûn-öbölnek nevezték. Azt a vidéket a noldák [akik a tündék második nemzetségéből valók] már régen Lindonnak hívták, s e nevet viselte ezután is.20

Az első kor végén a valák tanácsa arra hívta a Középföldén élő eldákat – „ha nem is parancsolták, de erősen ajánlották” –, hogy térjenek vissza Nyugatra, és ott éljenek békében.21

Akik hallgattak a szóra, attól kezdve Eressëa szigetén22 lakoztak; s van azon egy kikötő, melynek a neve Avallónë,23 mert minden városok közül az van a legközelebb Valinorhoz, s Avallónë tornya az első, amelyet a tengerész megpillant, ha a tengerről végre Halhatatlanföld közelébe jut.24

Nem minden tündenép felelt a valák hívásának, és Középföldén maradtak, „mert nem szívesen hagyták el Beleriandot, ahol harcoltak, és hosszú időn át munkálkodtak. Fingon fia Gil-galad volt a királyuk, s vele volt Elrond, a féltünde is, Tengerész Eärendil fia, Elrosnak, az első númenori királynak fivére.”25

Tolkien a következőket írta erről Milton Waldmannek szóló 1951-es levelében:

Az elsőben a tündék, mondjuk így, második bukásáról, de legalábbis „hibájáról” olvashatunk. Lényegében nem volt abban semmi hiba, hogy a tanács ellenére elidőztek, még mindig bánatosan,26 régi hőstetteik halandó földjén. De azt akarták, hogy a kecske is jóllakjon, és a káposzta is megmaradjon. Békét akartak, boldogságot és „a nyugat” tökéletes emlékét, ugyanakkor ott maradni a közönséges földön, ahol tekintélyük mint a legelőkelőbb népé a vad tündék, törpök és emberek fölött, nagyobb volt, mint a ranglétra legalján Valinorban. Így egyre inkább megszállottjai lettek a „hanyatlásnak,” a látásmódnak, ahogyan ők érzékelték az idő változásait (a nap alatti világ törvényét). Elszomorodtak, művészetük (mondjuk így) elavult, és minden erőfeszítésük lényegében a megőrzésre irányult – ugyanakkor megtartották fajtájuk régi feladatát, a föld ékesítését és a sebek begyógyítását. Hallunk egy fennmaradó királyságról Gil-galad alatt az északnyugati végeken, többé-kevésbé ott, ahol maradt valami A szilmarilokban említett vidékből.

Ennek a kornak a kezdetén még sok nemestünde volt Középföldén. Legtöbbjük az Ered Luintól nyugatra lévő Lindonban élt; de még a Barad-dûr megépítése előtt sok sinda keletre vándorolt, és több királyságot alapított a távoli erdőkben, ahol az alattvalóik főleg erdőtündék voltak. A Nagy Zölderdő északi részében például Thranduil volt a király. A Lhûntól északra fekvő Lindonban élt Gil-galad, a száműzött noldák királyainak utolsó ivadéka. Őt a nyugati tündék legfőbb királyuknak ismerték el. A Lhûntól délre fekvő Lindonban egy ideig Celeborn uralkodott, Thingol nemzetségéből; az ő felesége volt Galadriel, a legnagyszerűbb tünde asszony. Galadrielnek a fivére volt Finrod Felagund, az Emberek Barátja, egykor Nargothrond királya, aki életét áldozta Barahir fia Beren megmentéséért.

Később a noldák egy része áttelepült Eregionba, a Ködhegység nyugati lejtőire, nem messze Moria nyugati kapujától. Azért vándoroltak el, mert tudomásukra jutott, hogy Moriában mithrilt találtak. A noldák híres mesteremberek voltak, és nem viszonyultak olyan barátságtalanul a törpökhöz, mint a sindák; szorosabb barátság mégsem szövődött a két fajta közt, legfeljebb Durin népe és az eregioni tündekovácsok tartottak egymással bensőséges kapcsolatot. Celebrimbor volt Eregion Ura és a legnagyobb mesterember; ő Fëanortól származott.27

Ezért [Galadriel és társai] Melkor [Morgoth] bukásakor nem tértek vissza nyugatra, hanem átkeltek az Ered Lindonon, és Eriadorba költöztek. Számos nolda követte őket az úton, más szürke-tündékkel és erdőtündékkel együtt; s jó ideig a Nenuial (a Megyétől északra lévő Alkony-tó) vidékén lakoztak. Egy idő után már az Eriadorban élő eldák urának és úrnőjének tekintették őket még azok a folyvást vándorló nandák is, akik nyugat felé sosem lépték át az Ered Lindont, és soha nem mentek Ossiriandba.28

[Galadrielről azt mondták, hogy] testben, lélekben és akaratban egyaránt erős volt, s a hajdani elda bölcsek és harcosok méltó utódjának tekintették. Még maguk az eldák is gyönyörűnek mondták, [aranyszínű] haját pedig páratlan csodának tartották. […] Az eldák azt is beszélték, hogy fürtjei a Két Fa, Laurelin és Telperion ragyogását őrzik. […] Ifjúkora óta megadatott neki, hogy mások lelkébe lásson, de kedvesen és megértéssel bánt velük […].29

A Gyűrű Szövetsége a harmadkor 3019. évének februárjában meglátogatja Caras Galadhont, ekkor a következőket olvashatjuk Celebornról és Galadrielről:

A termet lágy fény töltötte be: fala zöld volt és ezüst, mennyezete arany. Tündék mindenfelé. A fatörzs előtt egy eleven ág baldachinja alatt két trónszéken Celeborn és Galadriel ült egymás mellett. Vendégeik köszöntésére fölálltak, ahogy az a tündéknél szokás, még ha hatalmas királyok is. Mindketten magasak voltak, az Úrnő semmivel sem kisebb az Úrnál; s mindketten komolyak és gyönyörűek. Ruhájuk fehér, az Úrnő haja sötétarany, Celeborn úré vállára omló fénylő ezüst; de az öregségnek semmi jele rajtuk, hacsak mélyen ülő szemük nem; mert a tekintetük éles volt, mint a kard a csillagfényben, és mégis mély, mint az emlékek kútja.30

Christopher Tolkien azt írja a Befejezetlen regékben: „Középfölde történetében nincs kérdésesebb fejezet Galadriel és Celeborn történeténél” – aki szeretné mélyebben megérteni a történetet, olvassa el Christopher Tolkien „Galadriel és Celeborn története” című hosszú esszéjét a Befejezetlen regék II. részében.31

A Lhûn-öböl partján építették a tündék kikötőjüket, melyet Mithlond-nak neveztek, és sok hajót tartottak ott, mert a hely alkalmas volt. Szürkerévből indultak hát időről időre tengerre az eldák, a Föld napjainak sötétsége elől menekülve, mert a valák kegyelméből az Elsőszülöttek még mindig használhatták az Egyenes Utat, és visszatérhettek, ha akartak, Eresseában és a körülölelő tengereken túli Valinorban élő véreikhez.32

Az első kor végén, amikor az eldákat elhívták, hogy hajózzanak Nyugatra, Eärendil fiainak, Elrosnak és Elrondnak más sors jutott: ők az eldák és az emberek nászából születtek, és peredhilnek, azaz féltündéknek nevezték őket. A valák megparancsolták nekik, hogy „válasszanak, melyik néphez kívánnak tartozni”.33

Elrond a tündenépet választotta, és nagy bölcs lett belőle. Megkapta azt a kiváltságot, amit a Középföldén hátramaradt többi nemestünde is élvezett: ha végül is elegük van a halandók földjéből, hajóra szállhatnak a Szürkerévben, és átkelhetnek a legmesszibb Nyugatra; ez a kiváltság a világ megváltozása után is érvényben maradt. De Elrond gyermekeinek ugyancsak választaniuk kellett: apjukkal együtt elhagyják a világ tereit, vagy ha maradni akarnak, halandók lesznek, és Középföldén kell meghalniuk. Elrondra tehát a Gyűrűháború mindenképpen csak szomorúságot hozhatott.

Elros az embernépet választotta, és az adanok közt maradt; de azért a csekélyebb embereknél ő is sokszorta hosszabb életet kapott.34

Epilógus

Númenor számkivetett királyai

Isildur, Gondor és Arnor Nagykirálya

Született: másodkor 3209; meghalt: harmadkor 2

(234. életévében)

Uralkodott: másodkor 3441 – harmadkor 2 (2 évig)

Az Uralkodó Gyűrű még a Bölcsek szeme elől is eltűnt abban a korban, de el nem pusztult. Mert Isildur nem volt hajlandó átadni sem Elrondnak, sem Círdannak, akik a közelében voltak, s azt tanácsolták, hogy vesse nyomban a közeli Orodruinba, ahol kovácsolták, hogy elpusztuljon, s akkor Sauron hatalma csökkenni fog, s csupán komisz árny lesz belőle a pusztaságban. Ám Isildur elutasította a tanácsot, mondván:

– Megtartom vérdíjul apámért és fivéreimért. Avagy nem én sújtottam tán halálra az Ellenséget?

És ahogy rápillantott, rendkívül szépnek látta a Gyűrűt, s nem tudta volna elviselni a pusztulását. Így hát a Gyűrűvel először visszatért Minas Anorba, ahol a Fehér Fát elültette fivére, Anárion emlékére.300

A Gondor városában őrzött ismeretek könyvtárában vannak olyan „fölhalmozott könyvek és tekercsek”, melyeket „manapság a hagyomány tudói közül is csak kevesen tudnak elolvasni, mert betűjüket és nyelvüket a maiak nem értik”. E Minas Tirith-beli feljegyzések között van egy tekercs az Egy Gyűrűről, melyet maga Isildur írt a mordorbeli háború után, még mielőtt északra ment volna:

A Nagy Gyűrű legyen az Északi Királyság kincse; de maradjon ennek írott emléke Gondorban is, ahol szintúgy Elendil utódai élnek; mert e nagy tettek emléke nem szabad, hogy bármikor elhomályosodjék.

Ezek után Isildur leírja, hogy milyen volt a Gyűrű, mikor ő rátalált:

Izzott, ahogy az ujjamra húztam, izzott, mint a parázs, és égette az ujjamat, s nem tudom, e fájdalomtól valaha is szabadulok-e. De most, ahogy írom ezt, már lehűlt, s mintha zsugorodnék, bár sem szépségéből, sem formájából nem veszített. Fölirata, mely kezdetben mint a veres láng virított, elhomályosult, s ma már alig olvasható. Betűi eregioni tündebetűk, mert Mordorban ilyen kényes műhöz nincsenek betűik; a nyelvet azonban nem ismerem. A Fekete Föld nyelvének vélem, mert csúf és bárdolatlan. Hogy mi gonoszat mond, nem tudom; de mindenesetre ide másolom, nehogy elhomályosulván feledés be merüljön. A Gyűrűnek tán hiányzik Sauron kezének melege; az fekete volt, s mégis izzott, mint a tűz, s ettől pusztult el Gil-galad; ám meglehet, hogy az aranyat fölizzítván az írás is felújul rajta. Én, jómagam, nem kockáztatom meg, hogy ily módon kárt tegyek benne: Sauron valamennyi műve közül az egyetlen szépben. Mert drága a szívemnek, bár fájdalom árán vásároltam.301

De hamarosan [Isildur] továbbindult, s miután tanácsokat adott Meneldilnek, fivére fiának, és a kezére bízta a déli királyságot, fogta a Gyűrűt, hogy az ő házának öröksége legyen, s Gondorból észak felé indult azon az úton, amelyen Elendil érkezett, s elhagyta a Déli Királyságot, hogy átvegye apja birodalmát Eriadorban, messze a Fekete Föld árnyékától.

Ám Isildurt meglepte egy ork sereg, amely a Ködhegységben várakozott, akik váratlanul törtek rá a Zölderdő és a Nagy Folyó között, Loeg Ningloron, azaz Nősziromföld közelében a táborára, mert őrséget sem állított, azt hívén, minden ellenségének vége. Ott aztán kis híján az egész seregét levágták, köztük három idősebb fiát, Elendurt, Aratant és Ciryont is; ám asszonyát és legkisebb fiát, Valandilt Imladrisban hagyta, amikor hadba vonult. Isildur a Gyűrű segítségével menekült el, mert amikor viselte, senki sem látta; de az orkok követték a szagát és így a nyomát, amíg a folyóhoz nem ért, s ott a vízbe vetette magát. Ott aztán a Gyűrű elárulta őt, s bosszút állt alkotójáért, mert ahogy Isildur úszott, a Gyűrű lecsúszott az ujjáról, és eltűnt a vízben. Akkor az orkok meglátták a vízben úszó Isildurt, számtalan nyílvesszőt eresztettek belé, s így odaveszett.302

Köszönetnyilvánítás

Ha az ember alaposan tanulmányozza J. R. R. Tolkien írásait, elkerülhetetlenül eszébe jut, hogy egy olyan szerző szövegeit olvassa, akit nemcsak rendkívüli képzelőerővel áldott meg a sors, hanem mindezek mellett tanult filológus is volt, s aki irodalmi kreativitását (vagy ahogy Tolkien inkább nevezné: „másodteremtését”) párosítani tudta a mítoszok, legendák és népmesék gazdag világát tanulmányozó filológus szigorú tudományosságával.

Mivel a már közölt szövegek többségét – amelyekből ez a könyv is összeállt – Christopher Tolkien szinte egész életen át tartó, Tolkien legendáriumának megértésére, gondozására és szerkesztésére összpontosító munkásságának köszönhetjük, kötetünk egyben Christopher Tolkien egyedülállóan szorgalmas szerkesztői hozzáállására is emlékeztet: a sors hajlékony, elegáns írói stílussal áldotta meg, ami bár teljes mértékben a sajátja, mégis tökéletesen kiegészíti apja eredeti stílusát.

Ők ketten – a két Tolkien, apa és fia – állnak köszönetnyilvánításom középpontjában, hiszen ők az e kötetben összegyűjtött mesék „szülőatyja” és krónikása. Mindazonáltal másoknak is köszönetet kell mondanom nagylelkű segítségükért.

Hatalmas köszönettel tartozom a Tolkien Estate igazgatóinak és a Christopher Tolkien Estate-nek, nemcsak azért, mert jóváhagyták tervemet, hanem támogatásukért és aktív részvételükért is, hiszen részletes, építő megjegyzéseik jelentősen hozzájárultak a könyv létrejöttéhez, a koncepciótól egészen a befejezett kötetig. A könyv nyomdába vezető útja során a Tolkien család, az igazgatótanács és a szélesebb Tolkien-közösség elvesztette Priscilla Tolkient, a professzor utolsó élő gyermekét. Priscilla szenvedélyes szószólója volt apja munkájának, és fáradhatatlan barátja Középfölde utazóinak, ezért ezt a kötetet szeretettel ajánljuk az ő emlékének.

A HarperCollinsnál elismerés és köszönet illeti David Brawnt, a Tolkien Estates kiadóját, nemcsak azért, mert ő javasolta nekem ezt a projektet, hanem mert rám bízta annak megvalósítását is; köszönöm továbbá szerkesztőmnek, Hannah Stampnek, a Pub Ops vezetőjének figyelmes segítségét és a részletekre való odafigyelését; Terence Caven tördelő-grafikusnak, akinek érzékeny, elegáns tipográfiája szinte elfeledteti velünk a számos korábbi változatot; és Simon Moore felelős kiadónak, amiért segített az idő ellen dolgoznunk, és elérte, hogy könyvünket kinyomtathassuk és a világ minden szegletébe eljuttathassuk egy olyan időszakban, amikor ennek logisztikája bonyolultabb, mint valaha.

Ez már legalább a tizenkettedik projekt (a könyveket és a naptárakat is beleszámolva), amelyen szerencsém volt a HarperCollins Tolkien-kiadásért felelős igazgatójával, Chris Smithszel mint szerkesztőmmel együtt dolgozni. Mint mindig, Chris a türelem mintaképe volt, és ami a legfontosabb, bölcs, megnyugtató és bátorító szavait sosem vonta meg tőlem; így az elkészült könyv valójában legalább annyira az ő érdeme, mint az enyém.

Bár Alan Leevel több mint húsz éve vagyunk barátok, korábban soha nem volt lehetőségünk együttműködni, így a Númenor bukása különleges mérföldkő számunkra. Mint Alan mesterműveinél általában, most is csodálom a látvány szépségét és dinamizmusát, amelyet a Középföldéről és Númenorról készített új színes illusztrációi és ceruzarajzai jelenítenek meg.

Végül szeretnék köszönetet mondani ügynökömnek, Philip Pattersonnak; és mindenekfeletti hűségéért hosszan tűrő férjemnek, David Weeksnek, aki több hónapon keresztül zokszó nélkül szenvedte velem végig Középfölde másodkorának viharos napjait.

Brian Sibley

Jegyzetek

1 Levelek, 131. levél, 143. A szilmarilok, 11.

2 Levelek, 91. levél, 104.

3 Uo., 131. levél, 150. A szilmarilok, 23. Tolkien, aki Milton Waldmannek, a William Collins, Sons & Co. szerkesztőjének címezte levelét, szerette volna felkelteni Waldman érdeklődését A szilmarilok és A Gyűrűk Ura iránt, mivel akkori kiadója, a George Allen & Unwin (dacára A hobbit sikerének) nem szívesen adott nyomdába két ekkora kötetet a könyvkiadást sújtó háború utáni papírhiány közepette. E remekművek megszületése körüli nehéz időszak részletesebb leírását lásd Tolkien élete, 207–218; Rayer Unwin, George Allen & Unwin: A Remembrancer. UK, Merlin Unwin Books, 2021, 71–104.

4 Középfölde népei, 142.

5 Levelek, 257. levél, 347.

6 Uo., 294. levél, 378.

7 A csendes bolygó, C. S. Lewis Kozmikus trilógiájának első kötete 1938-ban jelent meg (magyarul Molnár István fordításában: Budapest, Kozmosz Könyvek, 1986; Budapest, Harmat, 2006 – a szerk.); 1943-ban követte a Perelandra (Voyage to Venus), majd 1945-ben A rettentő erő (That Hideous Strength).

8 Levelek, 257. levél, 347.

9 Uo., 294. levél, 378.

10 1961 januárjában Tolkien azt írta (Levelek, 227. levél, 303.): „Númenórë, röviden Númenor, a saját találmányom, melyet a numē-n, ’lemegy’ (√ndū, nu), naplemente, nyugat, és a nōrë, ’föld, ország’ = Nyugathon szavakból alkottam. Númenórë legendái A Gyűrűk Urának csupán a hátterében húzódnak meg, de (természetesen) ezeket írtam meg először, és az A. Függelékben csak összefoglaltam őket. Az Atlantisz-legenda saját célra készült értelmezései ezek, de az alapjuk nem valamiféle különleges tudás, hanem a civilizált tengeri népek hagyományai iránti különleges, személyes természetű érdeklődés, amely a nyugati partokkal rendelkező európai népek képzeletét oly nagy mértékben befolyásolta.”

11 Uo., 131. levél, 154. A szilmarilok, 29.

12 Levelek, 24. levél, 29.

13 Az e fejezetben található idézeteket lásd Levelek, 131. levél, 143 skk. (A szilmarilok, 11 skk.)

14 Tolkien egy lábjegyzetben hozzáfűzi: „Amíg mindennek szimbolikus vagy allegorikus jelentősége van, a fény olyan ősi jelkép az univerzum természetében, hogy aligha elemezhető. Valinor fénye (a minden bukás előtti fényből származó) a józan észtől el nem szakadt művészet fénye, amely egyszerre látja a dolgokat tudományosan (vagy filozofikusan) és nagy képzelőerővel (azaz a másodlagos teremtő szemével), és kijelenti, hogy jók – mivel szépek. A Nap (vagy a Hold) fénye csak azután származott a Fáktól, miután a Gonosz bemocskolta őket.”

15 Milton Waldmannek írt levele egy későbbi pontján Tolkien megírta, mit tart Középföldéről szóló írásai központi témáinak; ezek egyike „a bukás” története, amely leginkább az Ádám és Éva bibliai történetéből merítő zsidó-keresztény elképzelésekkel van összefüggésben (Ter 3), ám Tolkien ennek sokkal szélesebb körű értelmezést adott: „A kozmogóniában van egy bukás: úgy is mondhatnánk, angyalok bukása, bár más formában, természetesen, mint a keresztény mitológiában. Ezek a regék »újak«, nem származnak közvetlenül más mítoszokból és legendákból, de elkerülhetetlenül tartalmazniuk kell jó sokat az elterjedt motívumokból és elemekből. Végül is hitem szerint a legendák és a mítoszok alkotóelemeinek alapja az »igazság«, és annak jelenlegi aspektusai csak ebben a hangnemben befogadhatók; és az ilyesfajta igazságokat és hangnemeket már régen felfedezték, és újra meg újra meg kell jelenniük. Nem létezhet történet bukás nélkül – végső soron minden történet a bukásról szól –, legalábbis amilyenek az emberi elmék, és amilyennek ismerjük azokat.

Továbbhaladva, a tündék elbuknak, mielőtt »történelmük« történetté válhatna. (Az ember első bukása, a fent említett okok miatt, nem jelenik meg sehol – az emberek csak akkor lépnek színre, amikor mindez már régmúlt, és csupán szóbeszédben él, hogy egy időre az ellenség uralma alá kerültek, és néhányan bűnbánatot tanúsítottak.)”

16 Tolkien ehhez a következő jegyzetet fűzi: „Persze a valóságban ez csak azt jelenti, hogy az én »tündéim« csupán az emberi természet egy részének képviselői vagy értelmezései, ám nem ez a legendás gondolkodásmód.”

17 A Húrin gyermekei és a Gondolin bukása Christopher Tolkien szerkesztésében különálló műként jelentek meg, magyarul lásd J. R. R. Tolkien: Húrin gyermekei. Ford. Gálvölgyi Judit és N. Kiss Zsuzsa. Budapest, Magvető, 2019; J. R. R. Tolkien: Gondolin bukása. Ford. Gálvölgyi Judit és Mesterházi Mónika. Budapest, Magvető, 2019 (a ford.).

18 A Gyűrűk Ura, B. Függelék, 1605.

19 Középfölde népei, 166.

20 Hatalom Gyűrűi, 410.

21 Levelek, 131. levél, 150. A szilmarilok, 23. Hogy jobban megértsük A szilmarilokban Akallabêth címmel szereplő történet alakulását, érdemes elolvasni a Középfölde népei első részében található Előszót és A Gyűrűk Urához készült V. Függeléket: „Az Akallabêth története”, lásd a 140. oldaltól.

22 Tol Eressëa, más néven a Magányos Sziget Amantól (a ’Boldog Birodalomtól’) keletre helyezkedett el, ahol Valinor, a valák otthona terült el. Történetét A szilmarilok 5. fejezete meséli el.

23 Az Avallónë név etimológiájáról Az Elveszett Út „Etimológiák” fejezetében (529.) van szó, ám egyértelmű, hogy Tolkien számára szerencsés véletlen volt, mivel párhuzamba állíthatta Középfölde egyik szigetét Avalon szigetével, amely az Artúr-legendákban szerepel, és amelyet Tolkien egyik szépirodalmi forrásaként említ. A haldokló Artúr király bárkán való távozása párhuzamba hozható a Gyűrűhordozó Halhatatlanföldre való utazásával: „Bilbó és Frodó különleges kegyben részesülnek, amikor eltávozhatnak az általuk szeretett tündékkel – valóban egy artúri befejezés, hiszen természetesen nem nyilvánvaló, hogy ez a halál egy »allegóriája«, vagy pedig a gyógyulás és a felépülés egy módja, amely majd visszatéréshez vezethet.” (Sauron veresége, I. rész, „The End of the Third Age”; „The Epilogue”, 132.)

24 Akallabêth, 374–375. Lásd a 21. jegyzetet. Szintén érdekesek Tolkien korábbi változatai az Atlantisz-koncepcióról: Az Elveszett Út, I. „A legenda korai története” 11 skk.; II. „Númenor bukása”, 16 skk.; lásd még Sauron veresége, III. „The Drowning of Anadûnê”, 331 skk.

25 Hatalom Gyűrűi, 406.

26 A gépíró ebből a mondatból az eredeti gépiratban kihagyott pár szót.

27 B. Függelék, 1606. Tolkien írásaiban Gil-galad családfája többféleképpen szerepel; A szilmarilok szerkesztésekor Christopher Tolkien a „Gil-galad, Fingon fia” szövegvariánst használta apja megoldásai közül. Őseit röviden leírja a Középfölde népei, II. Late Writings, XI. „The Shibboleth of Fëanor” 347. „[Gil-galadot nevezték így quenya nyelven; későbbi története szorosan kapcsolódik a másodkor végéhez] ’ragyogás csillaga’ […] mivel sisakja, vértje és ezüstözött, fehér csillagokkal ékes pajzsa csillagként ragyogott már messziről napsütésben és holdfénynél, és a tündeszemek igen messziről láthatták, ha magaslaton állt.”

28 Befejezetlen regék, 397.

29 Uo., 391. Ez a szakasz része egy sokkal hosszabb leírásnak, amely egy „nagyon kései és főképp filológiai természetű esszében” jelenik meg, és amelyre Christopher Tolkien a Befejezetlen regékben hivatkozik. Lásd 31. jegyzet.

30 Szövetség, II. könyv, VII. „Galadriel Tükre”, 528. A Középfölde természetében (352, 8. jegyzet) Tolkien további etimológiai magyarázatait is figyelembe véve a Galadriel névről a következőket tudjuk meg: „A Galadriel név ebben az alakjában sindarin eredetű. Eredeti jelentése ’a csillogó korona úrnője’, amely aranyszínű hajának ragyogó fényére utal, amit leánykorában három hosszú fonatban hordott, s a középsőt a feje köré csavarta. Celeborn ebben az alakjában szintén sindarin név, ám eredeti jelentése ’ezüstmagas’.”

31 Christopher Tolkien teljes jegyzete így szól: „Középfölde történetében nincs kérdésesebb fejezet Galadriel és Celeborn történeténél, s be kell látnunk, hogy a »hagyomány« számtalan következetlenséget őrzött meg. Más szemszögből vizsgálva a kérdést: Galadriel szerepének jelentősége fokozatosan alakult ki, így története is változások során ment keresztül.” Lásd Befejezetlen regék, II: A másodkor, IV. „Galadriel és Celeborn története”, 388 skk.; lásd még Középfölde természete, III: „The World, its Lands, and its Inhabitants”, XVI. „Galadriel and Celeborn”, 346 skk.

32 Hatalom Gyűrűi, 406.

33 A Gyűrűk Ura, A. Függelék, 1522.

34 Uo.

300 Hatalom Gyűrűi, 423. Az eredeti angolban Tolkien az óangol weregild szót használja a vérdíj megfelelőjeként; az ősi törvények szerint ez az az összeg, amennyit egy személy élete ér; ezt a gyilkosra pénzbírságként szabták ki, amelyet az áldozat családjának kártérítésként fizetett meg. Tolkien ezt a szót a Beowulfból is ismerhette, de megjelenik a Völsungasagában, illetve a XIII. századi izlandi Egilssagában és más szövegekben is. Erre a törvényre Tolkien II. Túrinnal kapcsolatban is utal, lásd Király, A. Függelék, „A lovasvégi királyok”, 1583.

301 Szövetség, II. könyv, II. „A tanács”, 381–382. Isildur tekercsének tartalmát Gandalf a harmadkorban ismerteti Elrond tanácsában, és azt is elmondja, hogy meglepő, miért nem olvasta senki – a királyok vérvonalának vége óta – Sarumanon és rajta kívül.

302 Hatalom Gyűrűi, 423–424. Ismeretes egy másik jelentős szövegvariáns Isildur elestéről, amely „A nősziromföldi mészárlás” című elbeszélésben olvasható. Mivel ez egy hosszú szöveg, melynek történéseit a harmadkorra datálhatjuk (mivel a másodkor Sauron legyőzetésével véget ért), ezért kötetünkben nem szerepel, de elolvasható a Befejezetlen regék 451–458. oldalán.

Illusztrációk

Númenor bukása

A valák serege alászáll Vasudvardba

Númenor térképe*

Az Andúniétól nyugatra

Aldarion elhagyja Númenort

Barad-dûr megépítése

A Gyűrűk kovácsolása

Galadriel Morián keresztül vezeti a tündéket

Sauron temploma

Ar-Pharazôn megtámadja Valinort

Gil-galad átkel a Ködhegységen

A tündék és az emberek Utolsó Szövetsége

Középfölde nyugati részének térképe a harmadkor végén*

* Térképek, amelyeket Christopher Tolkien rajzolt és Nicolette Caven színezett ki.

Tartalom

A felhasznált művek és rövidítéseik

A kötet

Bevezetés – Egy „sötét kor” krónikája

A másodkor előtt

Esztendők számlálása
(Nyugatföldek kronológiája)

1 – Szürkerév és Lindon megalapítása

32 – Az adanok Númenorba érkeznek

Númenor földrajza

Númenor természetrajza

A númenoriak mindennapjai

40 körül – Ered Luinból sok törp érkezik Moriába, elhagyva régi városaikat, az itteni lakosság számát gyarapítják

442 – Elros Tar-Minyatur halála

500 körül – Sauron ismét mozgolódni kezd Középföldén

521 – Silmarien születése Númenorban

600 – A númenoriak első hajói megjelennek a [középföldei] partok mentén

Aldarion utazásai

750 – A noldák megalapítják Eregiont

Aldarion és Erendis

Aldarion és Erendis menyegzője

Tar-Aldarion trónra lépése

1000 körül – Sauron, akit nyugtalanít a númenoriak növekvő hatalma, elhatározza, hogy erődítménnyé változtatja Mordort. Elkezdi a Barad-dûr építését

1075 – Tar-Ancalimë lesz Númenor első királynője

1200 – Sauron magához akarja csábítani az eldákat. Gil-galad nem hajlandó tárgyalni vele, de az eregioni kovácsokat sikerül megnyernie. A númenoriak állandó kikötőket kezdenek építeni

1500 körül – A Sauron tanítványaivá lett tündekovácsok tökélyre fejlesztik mesterségüket. Hozzáfognak a Hatalom Gyűrűinek elkészítéséhez

1590 körül – Eregionban elkészül a Három Gyűrű

1600 körül – Sauron elkészíti az Orodruinban az Egy Gyűrűt. Befejezi a Barad-dûr építését. Celebrimbor felismeri Sauron szándékait

1693 – Kitör a háború a tündék és Sauron között. A Három Gyűrűt elrejtik

1695 – Sauron hadai behatolnak Eriadorba. Gil-galad Eregionba küldi Elrondot

1697 – Eregion pusztulása. Celebrimbor halála. Moria kapuit bezárják. Elrond visszavonul a noldák maradékával, és megalapítja az imladrisi menedéket

1699 – Sauron meghódítja Eriadort

1700 – Tar-Minastir nagy hajóhadat küld Númenorból Lindonba. Sauron vereséget szenved

1701 – Sauront kiűzik Eriadorból. A Nyugatföldek hosszú ideig békében élnek

1800 körül – Ez idő tájt kezdenek a númenoriak településeket létesíteni a partokon. Sauron kelet felé terjeszti ki hatalmát. Númenorra Homály borul

2251 – Tar-Atanamir halála. Tar-Ancalimon trónra lépése. A númenoriak közt elkezdődik a lázongás és pártoskodás. Ez idő tájt tűnnek fel a nazgûlok vagy Gyűrűlidércek, a Kilenc Gyűrű rabszolgái

2280 – Umbart Númenor nagy erődjévé építik ki

2350 – Felépül Pelargir, és a númenori Hűségesek legfőbb kikötője lesz

2899 – Ar-Adûnakhôr trónra lépése

3175 – Tar-Palantir bűnbánata. Polgárháború Númenorban

3255 – Arany Ar-Pharazô megszerzi a trónt

3261 – Ar-Pharazôn tengerre száll, és kiköt Umbarnál

3262 – Sauront fogolyként Númenorba viszik 3262–3310 – Sauron elcsábítja a királyt, és megrontja a númenoriakat

3310 – Ar-Pharazôn megkezdi a Nagy Sereg szervezését

3319 – Ar-Pharazôn ostrom alá veszi Valinort. Númenor pusztulása. Elendil és fiai megmenekülnek

3320 – Megalakulnak a Száműzöttek Királyságai: Arnor és Gondor. Kövek szétosztása. Sauron visszatér Mordorba

3429 – Sauron megtámadja Gondort, beveszi Minas Ithilt, és elégeti a Fehér Fát. Isildur elmenekül az Anduinon, és Elendilhez megy északra. Anárion megvédi Minas Arnort és Osgiliatht

3430 – A tündék és az emberek megkötik Utolsó Szövetségüket

3431 – Gil-galad és Elendil kelet felé vonul, Imladrisba

3434 – A Szövetség serege átkel a Ködhegységen. A dagorladi csata, Sauron veresége. Barad-dûr ostromának kezdete

3440 – Anárion elesik

3441 – Elendil és Gil-galad legyőzi Sauront, de mindketten elesnek. Isildur magához veszi az Egy Gyűrűt. Sauron távozása. A Gyűrűlidérceket elnyeli az árnyék. A másodkor vége

Epilógus

Függelékek

A. Függelék – Rövid elbeszélés Középfölde harmadkoráról

B. Függelék – Az Elveszett Út númenori fejezetei

Középfölde térképe

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Illusztrációk

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna
Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Hradeczky Moni
A borítót Alan Lee festményének felhasználásával
Pintér József tervezte
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 372 1

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL