Magyar Miklós

Én, szegény Villon
Tanulmányok François Villonról

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.
Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Martzy Réka
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Magyar Miklós, 2026
© Napkút Kiadó, 2026

ISBN 978 615 6968 55 5

Elválasztási hibák minden igyekeztünk ellenére előfordulhatnak,
különösen az idegenek nevekben, szavakban.

Köszönettel tartozom Macz Annának, aki elolvasta kéziratomat, és hasznos észrevételeivel hitem szerint olvasóbarátabbá tette a könyvet.

Élet és életmű

Én, szegény Villon

François Villon mindkét értelemben szegénynek vallotta magát: nincstelennek és sajnálatra méltónak. A szegény szó mintegy leitmotívumként vonul végig neve előtt egész költészetében.

Én koldussorban nevelődtem

Villon apjáról annyit tudunk, hogy már jóval François születése előtt Párizsba költözött szerencsét próbálni, ám a pestis és a háború által sújtott városban vajmi kevés sikerrel járt. Villon kisgyerek volt, amikor apja meghalt vagy eltűnt. Erről ezt olvassuk a Nagy Testamentumban:

Szegény apám már rég halott,
És kő nehezül tetemén…
– Nyugodjék Isten kebelén! –[1]

Villon édesanyja tanulatlan, hívő asszony volt. A Celesztinusok Zárdája mellett élt François-val meglehetősen nyomorúságos körülmények között. A Nagy Testamentum XXXV. strófájában Villon arról panaszkodik, hogy „koldussorban” nőtt fel:

Én koldussorban nevelődtem,
Szegény ember szegény fiának,
Apámnak sem volt pénze bőven,
Sem jó Orace-nak, nagyapámnak.
Gondok, bajok nyomunkba jártak.
Elődeimnek sírkövére,
Kik már örök nyugtot találtak,
Cirádás címer nincs kivésve.

Ám a következő versszakban jelenik meg egész életét és munkásságát meghatározó ellenszenve a gazdagok iránt, amit azzal is kifejez, hogy „koldusok fiaként” akar élni:

De ínségemben szívem intett
Gyakran, mikor gyötört a bánat:
Mit bánt, ha nincs is annyi kincsed,
Mint Jacques Coeur-nek, a pénzes zsáknak?
Jobb lenni koldusok fiának
És élni – bárha rossz darócban –
Mint néhai nagy uraságnak,
S rothadni pompás síri boltban.

A XXII–XXIII. strófákban is szegénységéről panaszkodik.

Siratom immár ifjúságom,
Amelyben oly nagy vígan éltem,
De vissza, jaj, hiába várom!
Kereshetem a messzeségben…
Hogy is tűnt el? – ocsúdva kérdem –
Elsompolygott? Elvágtatott?
Csak úgy repült el észrevétlen,
S egy rossz pénz nélkül itt hagyott.

Nagymessze szállt s én itt maradtam
Tudatlan, búsan, fonnyadón,
Sötét szedernél gyászosabban…
Nincs pénzem, jussom, birtokom;
A leghitványabb kis rokon
Az utcán rám ismerni restel,
Ha meglát, messzi eloson:
A szegény ember, komisz ember.

A szegények vigaszaként Jézus szavait idézi, és figyelmeztet arra, hogy a gazdag pokolra vettetik, míg a szegény a mennybe jut:

Tudom, hogy lesz, ki érte korhol:
– „Mit hánytorgatod ezt a dolgot?
Nem vagy te hittudós, se doktor,
Csak összehordasz sok bolondot!” –
De hát Jézus leckéje hogy szólt?
A gazdag tűzre vetve sült,
(Nem selymes ágyon fekve horkolt!)
Míg Lázár fönt a mennyben ült.

A vers konklúziójában a halál előtti egyenlőségről ír:

Mert hát, légy bölcs, légy balga, pap
Laikus, gazdag vagy szegény,
Fösvény, tékozló, kicsi, nagy,
Úr, paraszt, szép, rút, bűn s erény,
Bármily rangú földi szirén,
Csupa nyakék, dísz, kincs, sugár,
Hiába: e föld kerekén
Mindenkit elvisz a halál.
(Vas István fordítása)

A Villon éneke szeretőjéhez című balladában a költő azzal hangsúlyozza szánalmas állapotát, hogy a refrénben ismételgeti a „szegény legény” kifejezést.

Fondorlatos lány, néked hinni kár!
Rám mosolyogsz, de mosolyod mit ér?
A te szerelmed vas-bilincsbe zár.
Neved hallatán halál szele ér.
Csalárdságodtól megdermed az ér.
Oh, titkon sebző, gőzös szemsugár!
Így veszted el, ha közeledbe fér,
Szegény legényt, ki irgalomra vár?

Az 1461-es év nyarán Meung-sur-Loire-ban Orléans püspöke, Thibaud d’Aussigny ismeretlen okokból börtönbe záratja Villont, és megkínoztatja. A költő börtönéből írja barátaihoz a Levél a börtönből című versét, amelyben arra kéri őket, járjanak el a királynál, hogy „szegény Villon” szabadulhasson rabságából.

Ős tőről sarjadt ifjú hercegek,
Királyi bullát Ti szerezzetek,
Hogy elhagyhassam e sötét zugolyt!
Disznókban is van annyi becsület,
Ha egy felröffen, mind köré siet –
S ti veszni hagynátok szegény Villont?

Charles d’Orléans feleségével és hároméves kislányával, Marie-val a városba látogat. Orléans lakói ünnepélyesen fogadják a hercegi családot, a herceg pedig kegyelemben részesíti az elítélteket, köztük Villont. Háláját a költő A börtönből szabadult Villonnak Orléans-i Mária születése napjára szerzett hálaadó énekei című versben mondja el. A vers befejező szakaszában hosszú és boldog életet kíván Marie-nak a „szegény diák, François”.

Ég adjon, drága hajadon,
Hosszú és boldog életet!
Ne érje semmi bántalom
Azt sem, ki tégedet szeret,
Holtáig nem hagy el soha
(Az Isten úgy segélje meg!)
Szegény deákod: FRANÇOIS.

A Nagy Testamentum záró sorai is a „szegény Villont” siratják:

Itt véget ér testamentumom:
Szegény Villon könyvét lezárja,
Ha megcsendül lélekharangom,
Öltözzetek bíbor ruhába,
Mert mártirom Villon halála:
Szerelmek vértanúja pusztul,
– Esküt tesz két golyóbisára –
Midőn a másvilágra indul.

Az akasztottak balladájában az „én, szegény Villon” helyett a szegény mi szerepel, ezzel kiterjesztve, általánosítva saját nyomorúságát:

Testvéreink, kik még e földön éltek,
Szegény fejünkre ne mondjatok átkot.
Ha bennünket keményen nem itéltek,
Irgalmaz néktek mennyei Atyátok.

A „szegény Villon” a magyar változatokban helyenként eltűnik, holott a költő mindenütt nyomatékosan sajnáltatja magát. Az Ének a szerelemről című balladában elpanaszolja, hogy szerelme, Vauselles Katherine csúful megveretteti. A vers ezen része az eredeti változatban így hangzik:

De moy, pauvre, je veuil parler;
J’en fus battu, comme a ru teles,
Tout nu, ja ne le quiers celer.
Qui me fit mâcher ces groselles,
Fors Catherine de Vaucelles?

Az első sorban a „szegény Villon” szólal meg. Szó szerint: „Én, szegény magamról akarok beszélni.” A magyar fordításban ez a panaszkodó hang elsikkad:

De magamról sem hallgatok:
Mint lepedőt a sulykoló,
Püföltek pőrén – nem titok –
S ugyan ki volt a bajhozó?
Ki más is, mint Vauselles Kató?

A Nagy Testamentum írásának idején a költő harmincévesen egy öregember benyomását kelti: se haja, se szemöldöke, se szakálla. Köhög, majd kiköpi tüdejét: „Már szomjúságtól ég a torkom, /S köpök fehéret, mint a vatta” – írja. Úgy érzi, közeledik a halála. Villon – mint a középkor emberei általában – saját szenvedéseire koncentrál. A szegény jelzőt nagyon gyakran használja hol ironikusan, hol komolyan. A Nagy Testamentum XVI. nyolcsorosában halálát vetíti előre, és azt mondja, hogy ő, a „szegény” már senkinek sem árthat. A szegény jelző lényeges eleme a siránkozásnak. Az eredetiben a strófa így hangzik:

Se, pour ma mort, le bien publique
D’aucune chose vausît mieux,
A mourir comme un homme inique
Je me jugeasse, ainsi m’aît Dieus!
Grief ne fais a jeunes ne vieux,
Soie sur pied ou soie en biere:
Les monts ne bougent de leurs lieux,
Pour un pauvre, n’avant, n’arriere.

Mészöly Dezső fordításában eltűnik a ’szegény’ szó, helyette ’csavargó’ szerepel.

Ha halálom javára lenne
A közjónak, vagy bárkinek,
Magam mérném bűnös fejemre
Az Isten látja telkemet –
De már nem ártok senkinek,
Sem öregnek, sem ifjúnak.
Nem indulnak meg a hegyek
Egy árva csavargó miatt.

A Kis Testamentumtól a Nagy Testamentumig eltelt idő, az 1456-tól 1461-ig terjedő évek alatt „szegény Villon” életében sorsdöntő események játszódtak le, amik költészetére is rányomták bélyegüket. A diplomás, felszentelt pap nyugodt, kényelmes életet élhetett volna, ehelyett meggyilkolta a Sermoise nevű papot, társaival kirabolta a Navarrai Kollégiumot, elhagyta Párizst, Orléans püspöke bebörtönözte. Mindez a versek tónusát is megváltoztatta. A Nagy Testamentumban a hangnem keserűbb, az irónia hangsúlyosabb.

A X. strófában szegénységéről ír, mielőtt elkezdené végrendeletét:

Én meg, mivelhogy elfogyott –
Ha nem is erőm, de a pénzem –
Míg elmém tiszta és nyugodt,
(Bár nem sok van belőle nékem,
Mástól meg kölcsön sose kértem)
Megállapodva, józanon,
Magam végakaratja képpen,
Megírom Testamentumom.

A XVII–XX. nyolcsorosokban egy Nagy Sándor idejében élt rabló, Diomédes példáján mondja el, hogy szegénysége taszította a bűnbe, mert „Hogy sose voltak jó barátok /A szegénység és a becsület”. A XXXI. strófában „koldusfélének” mondja magát:

A nagy uraknak, boldog Isten,
Adj jó szivet és házi békét –
(Jobb is, ha békin vannak szépen,
Hisz élhetnek kedvükre mindég)
S az olyan koldusféle szívét,
Mint én is: töltsd be türelemmel!

A „szegény Villonnak” sem születése, sem halála pontos idejét nem ismerjük, de az bizonyos, hogy szegénynek született, és szegényen halt meg.

François Villon

Az akasztottak balladája. Illusztráció

A középkori Párizs François Villon életében és költészetében

Hazai földön számkivetve tengek

Nem véletlenül ismerjük François Villont Párizs költőjeként. A bohém, nyughatatlan költő gyűlölte a vidéki életet, ami számára leginkább a menekülés, a megaláztatás és a szenvedés emlékeit hordozta. Párizst mint születése helyét ismert négysorosában jelöli meg:

Francia voltam – megbántam nagyon –
Párizs szült, ott, hol Pontoise vagyon.
Egy jó öles kötéllel nyakamon,
Immáron seggem súlyát latolom.
(Mészöly Dezső fordítása)

Gyermekkorát a Szajna jobb partján töltötte, amely a város legnépesebb része, egyben a kereskedelem központja volt. Domináló épülete Párizs elöljárójának székhelye, a Châtelet, ahonnan a Pont au Change vezet az Île de la Cité-re, majd a Pont Saint-Michelen át jutunk a Szajna bal partjára, a Quartier Latinbe, a tudás székhelyére. Kevés annak a valószínűsége, hogy a gyermek Villon idáig merészkedett volna. Megmaradt a Châtelet körüli negyedben, a piac környékén.

Párizst ebben az időben teljesen körülvette egy vizesárokkal körített vastag fal, amelyen hat, bástyákkal megerősített kapun keresztül lehetett közlekedni. A falakon belül a párizsiak biztonságban érezhették magukat, és a hideg teleken egészen a városfalig merészkedő farkasok sem zavarták nyugalmukat.

Villon költészete lényegében a középkori Párizsról, a párizsiakról szól, valamennyi társadalmi kategóriáról: egyházi emberek, civilek, gazdag spekulánsok, bűnözők és kocsmai barátok, prostituáltak és stricik sorakoznak hagyatékaiban.

A kocsmáktól a temetőig

A Nagy Testamentum egyfajta térképet ad a főváros emblematikus helyeiről. A költő felidézi törzshelyeit, a kocsmákat, amikből a korabeli Párizsban több mint kétszáz működött. Ezek többnyire a város kapuinál, illetve a terek környékén helyezkedtek el. Mivel a középkor embere sokat ivott, elsősorban ivóhelyként funkcionáltak, ám a vendégek itt intézték el üzleti ügyeiket, és itt beszélték meg nézeteltéréseiket is. Az írástudó papok tanácsokat adtak vagy beadványokat, leveleket fogalmaztak megbízóik kérésére. Ugyanakkor a kocsmában, amelyek némelyike szállodaként is működött, könnyűvérű lányokat is találtak a törzsvendégek. A Place de Grève-en (Ma Place de l’Hôtel de Ville) több ismert kocsma sorakozott, köztük a leghíresebb, Le Grand Godet. Törzsvendégei azok voltak, akik kerülték az iskolát, ezért „sztrájkoló diákoknak” nevezték őket. A legnagyobb forgalmú párizsi kocsmák a rue Saint-Martin és a rue Saint-Denis környékén helyezkedtek el. A rue Saint Jacques-ban lévő Taverne de la Mule Villon egyik törzskocsmája volt, ahol társaival kitervelte a Navarrai Kollégium kirablását, amit 1456 végén hajtottak végre. A másik kedvelt kocsmája a rue Saint-Jacques 163 bis alatti, ma is működő Au Port du Salut nevű vendéglő elődje volt. Villon a Nagy Testamentumban ironikus és sokszor nehezen megfejthető örökségként kocsmákat is hagyományozott ismerőseire. A Le Mouton (A bárány), a Le Bœuf Couronné (A koronás ökör) és a Vache (Tehén) három kocsma volt, ahol Villon sokat időzött cimboráival. Nos, ezeket az ivókat egy Jehan Trouvé nevű mészárosra hagyományozta:

A mészáros Jehan Trouvé-nek
Gyenge Bárány öröksége,
S egy ostor, hogy legyezné meg
Az eladó Ökröt véle,
Vagy az Üszőt; ki érné be
A pórt, ki ezt nyakába kapta?
Adja vissza zsivány lelke
Vagy fojtsák meg felakasztva.
(Süpek Ottó fordítása)

Villon legfontosabb élményforrása a Le cimetière des Innocents (Az Ártatlanok temetője), amely – csakúgy, mint a többi középkori temető – a kereskedelem, a szórakozás, de még a prostitúció színhelye is volt. Az 1348-as pestis idején naponta ötszáz holttestnek adott helyet, míg az 1418-as pestis ötvenezer áldozatát földelték itt el öt hét alatt. A temető legjelentősebb dísze a Danse Macabre (Haláltánc) volt, egy tizenöt képből álló sorozat, amelyet 1424-ben festettek a temető belső falára. A képek a 15. századi egyházi és világi feudális társadalmat mutatják be. Mindegyik jelenet valamelyik társadalmi rend két-két alakját ábrázolja, akiket egy mosolygó vagy grimaszoló csontváz, a halál jelképe kísér. A képek alatt az életet és a halált rímekbe szedő versek láthatók.

Ezek a képek megrázó hatással voltak Villonra. Találóan jegyzi meg Jean Favier, hogy Villon egész Nagy Testamentuma nem más, mint egy haláltánc. A Nagy Testamentum XXXIX. nyolcsorosa emlékeztet a haláltánc üzenetére:

Mert hát, légy bölcs, légy balga, pap
Laikus, gazdag vagy szegény,
Fösvény, tékozló, kicsi, nagy,
Úr, paraszt, szép, rút, bűn s erény,
Bármily rangú földi szirén,
Csupa nyakék, dísz, kincs, sugár,
Hiába: e föld kerekén
Mindenkit elvisz a halál.
(Vas István fordítása)

Egyházi és világi hatalmaskodók pellengéren

A párizsi bírósági jegyzőkönyvek tanúsága szerint Villon nevelőapja, Guillaume de Villon többször összeütközésbe került a Notre-Dame kanonokjaival. 1450. szeptember 4-én még börtönbe is zárták, ami mély nyomokat hagyott az ifjú François lelkében. A Kis Testamentumban gyűlölettel és gúnyolódva beszél a Notre-Dame két neves egyházfiáról, Guillaume Cotinről és Thibaud de Vitryről:

Ihol, tudós Guillaume Cotin,
S Thibaut de Vitry, két nagyon
Szegény papocska – jó latin,
S kegyes mindkettő, mondhatom
(Süpek Ottó fordítása)

Jól érzékelhető az irónia, ha tudjuk, hogy kettejük közül az első a Parlamentben az egyházi ügyek elbírálója volt, emellett ő felügyelte azt a templomot is, amelyhez Villon nevelőapja tartozott. A második egy nagyon gazdag és nagyhatalmú család tagja volt, aki VI. Károly király bizalmát élvezte, s 1445-től a Notre-Dame kanonokja volt.

Villon iróniája nem kíméli a gyanús körülmények között meggazdagodott párizsi polgárokat sem. A Nagy Testamentum XXV. és XXVI. nyolcsorosában „három pucér kis porontyról” emlékezik meg:

De most elfog a szánalom,
S három pucér kis porontyot
Nevez meg az okiratom;
Szegény, árva és elhagyott
Mind a három, csupa rongyok
S ruhátlanok mint a féreg;
Viseljenek rájuk gondot,
Ne nézzenek így a télnek.

Először is! Colin Laurens,
Girard Gossouyn és Jehan Marceau,
Elárvult mind s vagyontalan,
S annyiuk sincs mint egy kampó.
Vagyonomból kiadandó;
Egy-egy nyaláb vagy négy tallér.
Ehessenek, ami csak jó,
Ha a vénség engem elér!
(Mészöly Dezső fordítása)

A „szegény, árva és elhagyott porontyok” korántsem voltak annyira szánalomra méltók, ahogy a szövegben láthatjuk. Colin Laurens egy gazdag üzletember volt, puskapor-, só-, bor- és szövetkereskedelemmel, pénzkölcsönzéssel foglalkozott. Girard Gossouyn öreg spekuláns, aki többek közt sóval kereskedett. Jehan Marceau Párizs egyik leghíresebb és leggazdagabb uzsorása volt, aki családok tucatjait tette tönkre, aki végül azzal a váddal került börtönbe, hogy fegyvereket adott el az angoloknak.

Párizs Villon számára elsősorban az örömök forrása volt. Azok közül is a testi örömöké. A költő a bornál talán csak a nőket szerette jobban. Villon költészetéből az utcalányokat és a párizsi bordélyházakat is megismerjük, amelyeknek nemcsak látogatója, de időnként lakója is volt. A bordélyházak legbuzgóbb látogatói a papok voltak, köztük Villon. Ne feledjük, hogy a Sorbonne végzett diákjai felszentelt papok lettek. A bordélyházak közül az egyik legismertebb a Saint-Michel híd melletti „Mâcon bordélyház” volt.

Villon könnyűvérű szeretője Vastag Margot, akihez egyik legismertebb balladáját írta. A vers a prostituált és kitartottjának mindennapjait, civódásait, majd megbékélését írja le. (A versről részletesen Az udvari szerelem paródiája François Villonnál című fejezetben olvashatunk.)

Villon szenvedéseinek színhelye – a Châtelet börtöne

A Grand Châtelet vagy röviden Châtelet a 9. században Párizst körülvevő fal egyik bástyájából lett kialakítva. A legfőbb igazságszolgáltatás helye a kínzásokról és halálos ítéletekről híresült el, amelynek Villon nem egy alkalommal volt „vendége”. Utoljára 1462 decemberében, amikor társaival (Robin Dogis Hutin du Moustier és Rogier Pichart) egy vidám vacsora után hazatérőben Ferrebouc magiszter írnokaival verekedésbe keveredtek, mivel a részeg Pichard provokálta a békésen dolgozó fiatal papokat. Villon ezúttal ártatlan volt, ám néhány nap múlva társaival együtt a Châtelet foglya lett. Villont, Dogis-t és Du Moustier-t alig egy hónappal az eset után kötél általi halálra ítélték. Az irodalomtörténészek túlnyomó többsége szerint ekkor írhatta Villon a közismert Az akasztottak balladája című versét.

Villon megírta levelét, amelyben kegyelmet kér a bíróságtól. 1463. január 5-én megjött a válasz, amelyben a „felakasztásra és megfojtásra” ítélt Villont felmentik, ám tíz évre kitiltják Párizs városából. A költő három nappal később elhagyta Párizst, és ettől kezdve semmit sem tudunk róla. Mivel ezután egy sor sem maradt fenn a költőtől, valószínű, hogy rossz egészségi állapota vagy valamilyen verekedés következtében 1463 után hamarosan meghalt.

Az ártatlanok temetője és a Haláltánc

A Châtelet

François Villon új köntösben

Villon műveinek első kiadására 1489-ben került sor Pierre Levet gondozásában. A Hagyaték (ma ismert címén Kis Testamentum), a Nagy Testamentum, hat jargon-ballada és egyéb versek mellett tíz illusztráció alkotja a könyvet. Ezeket a képeket számos későbbi kiadásban és tanulmányban felhasználták.

A 15. század során az első kiadást még négy követi, majd a 16. század első felében újabb huszonöt. 1532-ben a párizsi Galliot du Pré is megjelenteti Villon műveit. 1533-ban ugyanennél a kiadónál látott napvilágot a költő első kritikai kiadása, amely mérföldkövet jelentett Villon megismertetésében és népszerűsítésében. Az érdem Clément Marot-é. Marot (1496–1544) I. Ferenc udvarának legnevesebb költője és a király testvérének, Navarrai Margitnak kegyeltje volt. Hetven évvel a költő eltűnése után, Villon 1533-as kiadásának előszavában ezt írja Marot: „Az összes francia nyelvű nyomtatott könyv között nincs egyetlen olyan hibás, sem annyira elrontott szövegű, mint Villoné. És mivel ő a legjobb párizsi költő, megdöbbent, hogy a párizsi nyomdászok és mások nem szenteltek neki nagyobb figyelmet.” Marot-t az is felháborította, hogy az említett kiadásokba felvettek olyan műveket is, amelyeknek semmi közük nem volt Villonhoz, mégis azt a látszatot keltették, mintha az ő művei lettek volna.

Madeleine Lazard Clément Marot, Villon kiadója és olvasója című tanulmányában ezt írja Marot céljairól: „Igazságot szolgáltatni »Párizs legjobb költője« kivételes érdemeinek, és megismertetni életművét a maga teljességében, ez Marot célja.”

Marot-nak nem ez az első kritikai kiadása. 1526-ban a Le Roman de la Rose (Rózsaregény) kiadásának előszavában ugyancsak elmarasztalta a megelőző kiadások hiányosságait. (A Rózsaregény magyarul is olvasható Rajnavölgyi Géza kitűnő fordításában. Eötvös József Könyvkiadó, Budapest, 2008.)

Galliot du Pré, régi francia költők gyűjteménye című könyvében Jan Balsamo észrevételezi, hogy az első, szemmel látható különbség az 1532-es és az 1533-as kritikai kiadás között a nyomtatott lapok megjelenítésében van. Míg az elsőnél a szöveg teljesen kitölti az oldalt, Clément Marot szellősebbé tette a szöveget, így a nyolcsoros versek áttekinthetővé váltak.

Marot nem kis feladatot vállalt magára. Gondosan ellenőrizte a megelőző kiadásokban a villoni strófák sorrendjének helyességét, pótolta a kihagyott versszakokat, de a prozódia és a szintaxis szabályainak tiszteletben tartására is ügyelt, ugyanakkor megőrizte Villon archaikus stílusát, ahogyan mondja, „beszédje antik módját” és rímeit.