Szepes Mária

Raguel hét tanítványa

Szerkesztette

Kovács Julianna

Copyright © Szepes Mária Alapítvány, 2014, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette GLB Könyvkiadó Kft.

ISBN 978-963-529-246-2 (epub)

ISBN 978-963-529-247-9 (mobi)

MYTHENBURG

Idővonat

A vonat olyan fény- és színözönben vágtatott, hogy Baráth György szinte tompítani szerette volna. Idegei nehezen viselték a szépség e heves támadását. Csillogó azúrtavakból felnyúló hegyek közeledtek felé halvány rózsaszínűen a láthatáron. Feljebb a tavaszi, halványzöld pázsit zord, szilvakékben játszó erdősörénnyé változott, s a csúcsokon havas fehérségbe dermedt. A napsütötte völgy fenyőligetei közül Közép-Svájc üdülőhelyeinek piros templomtornyai, sárga hivatalai, fehér villái, díszes szállodái integettek. Az aranypikkelyes vizet habuszályos gőzösök szántották pelyhes, kövér felhők alatt.

Szemét lehunyta egy pillanatra. A tüdejébe hatoló levegő éles, pezsdítő volt, s ez fokozta megmagyarázhatatlan izgalmát.

Magas, szőke nő lépett a kupéba kisfiúval. A nő ősi módon szép és egyszerű volt. Dús, fonott kontya, arcélének nyugodt, nemes íve, redős, kék ruhája szoborszerűvé tették. A kisfiú – négyéves lehetett – komolyan szembenézett az idegennel. Pillantásában félénk kíváncsiság izzott. Baráth gyöngéden rámosolygott, de a gyermek riadtan fordult a táj felé.

– Nézd, anya, tehenek! – kiáltotta önfeledten.

A meredek hegyoldalban vöröstarka tehenek legeltek.

Baráth szeme visszatért a vézna, izgékony fiúcskára, akinek naiv, mohó kíváncsisága mögött valami öreg, dekadens finomságot érzékelt. A gyermek nyugtalan mozgékonysága pedig azt a másik kisfiút idézte elé, akinek sötét szeme saját rejtőző, érzékeny, kifejezhetetlen sejtelmekkel küszködő lényét tükrözte. Gyurka is négyéves volt, amikor meghalt. A Gyurka alakja mögötti laza gondolatkörvonalak Lídiát is kirajzolták, ám ezúttal nem vijjogott fel benne a fullasztó iszonyat és fájdalom. Csöndes csodálkozással figyelte, hogy idegei nem közvetítik a föld alól hallatszó kopogás sajátos ritmusát, amely immár második éve üldözte ébren, félrévületben, álmában. A kopogásból mindig más szót fejtett meg, de mindegyik korbács volt, amely megláncolt állatot ütlegelt a testében: Segítség! Segítség! Végünk van! Levegőt!

Most, hogy a kopogás hirtelen elnémult benne itt, a svájci tavaszban rohanó vonaton, amely különös célja felé röpítette, megértette, hogy Lídia – emberen túli dimenziókon át – egy másfajta üzenetet ismétel azóta, hogy az ostrom alatt elevenen eltemetett testét pincesírjából holtan kiemelték. Ez az üzenet cáfolhatatlanabb bizonyosság a szavaknál: Lídia él. Hármas ritmusú kopogása lázasan lüktető életjel.

Amikor hátradőlt az ülésen, lelkéről tövises, könyörtelen feszültség abroncsai pattantak le. A kerekek fémes csattogásából újra kialakult a kopogás, de most lebírhatatlan hála ujjongott benne.

A vonat befutott Brunnenba. Kora délután volt. Nem számíthatott rá, hogy várni fogják. A kis gyógyfürdőhely a tó partjára szórt játékházaival, szállodatömbjeivel, a kétcsúcsú Mythen és a szeszélyes rajzú Urirotstock havas, kék árnyú keretében mosolygó tartózkodással fogadta, mint megértő vendéglátó, aki tiszteli vendége magányát.

Kábultan állt néhány pillanatig a pályaudvar személytelen zűrzavarában, a siető emberek között. Hordár közeledett felé, de valaki megelőzte. Szikár, alacsony öregember lépett hozzá, sapkája alól előtorlódó, sűrű, elefántcsontszínű hajjal. Barnapiros arcában szeme acélkéken villogott.

– Mythenburgba tart, uram? – kérdezte franciául. Az igenlő válaszra könnyedén felkapta a súlyos bőröndöt és neszesszert. – Odakint vár a kocsi. Vincent a nevem – mondta barátságosan.

Kényelmes, sötétkék, angol autó várta őket a pályaudvar előtt. Magas tetejét még kürtőkalaphoz méretezték, erős motorja jól bírta a hegyet. Szerpentinen kanyarogtak felfelé. Az út világos, sima szalagja néha a meredek szélén feszült, függőleges sziklafal nyílt sebe tátongott alatta. Tövében zúgó patak rohant.

Baráth töprengve rendezgette magában a történteket. Érkezésének idejét nem írta meg. Vincent talán minden vonathoz kimegy. Megkérdezte: Vajon ez a szokás náluk?

– Nem – felelte udvariasan az öreg. – Csak akkor megyek le, ha várunk valakit.

Őt tehát várták.

– Igen – Vincent félig hátrafordult, és enyhén csodálkozó pillantást vetett rá. – Monsieur Raguel küldött le azzal, hogy ma délután megérkezik a hatodik vendégünk.

György szerette volna tovább firtatni, hogyan ismert rá Vincent a sok ember között, hiszen Monsieur Raguel nem írhatta le neki a külsejét, de a sofőr előbbi csodálkozása visszariasztotta. Különös módon kellemes volt ez a zavart, növekvő izgalom. Úgy érezte, jó ígéretekkel terhes dolgok felé halad, amelyek megfejtése nem közhely. Abban sem kételkedett, hogy sok utazása, átmeneti lakóhelye után most egy másfajta megérkezéshez, talán a megérkezéshez közeledik.

Ahogyan az állomást kereső rádiókészüléken a bizarr szépségű zene hulláma, úgy vonult át rajta a gondolat: Vajon egészen biztos-e, hogy Monsieur Raguel nem írhatta le az ő külsejét Vincent-nek?

Egy kanyar után hirtelen előttük termett Mythenburg. A korai középkor szigorú aszkézisével égbe törő, zárt vonalai, mohos köveire boruló réteges borostyánpalástja múltba merült melankóliát tükrözött, széles kapuhídja azonban kinyújtott tenyérként tárult feléjük. Magas kőkerítését öreg fenyők, tölgyek, nyírfák őrsége állta körül. Ódon épület volt, XIII-XIV. századi, de tömör falai között már a modern idők vérkeringése lüktetett. Villany- és telefonpóznák, villámhárító, rádióantenna árulkodtak erről. A kastély ablakai nem voltak összhangban az épület befelé forduló stílusával: széles, magas fénybejáratokká tágultak.

Mythenburg faragott, vasalt tölgyfa kapujának mindkét szárnya nyitva állott. Az udvar domborhátú kockaköveit bársonyos, mélyzöld moha szegélyezte.

A kocsi befutott a vár sajátos légkörébe, s ekkor szédítően felfokozódott mindaz, amit e célpont okkult hője sugárzott. Virágillat és keserű-édes kávészag áradt a sok irányba vezető, árkádos bejáratok valamelyikéből. Az egyik udvarátjáróból nagy, barna foltos bernáthegyi cammogott elő bús, véreres szemmel. Nyomában, mint a bohócok, apró, kövér kutyakölykök gurultak visongatva. Zöld ruhás, terebélyes asszony követte őket, mintegy a kávéillat eleven forrásaként, kezében kávédarálóval.

– Csend legyen! Mentek vissza azonnal! Még feldöntik az embert! – ízes svájci német kiejtése derűs, gondoskodó otthonosságérzést árasztott.

– Emma, a feleségem – mondta Vincent, s e kijelentésével nyomban részévé vált a robusztus asszonynak.

– Mindjárt felküldöm az uzsonnát! – Emma arcának fénylő dudorairól mosolygó szolgálatkészség sugárzott.

Az egyik távolabbi ablakból zenefoszlányok szűrődtek ki. Valaki zongorázott. A hangok villamos érintésű kristálygyöngyökként gurultak végig Baráth érzékein. A darabot nem ismerte, mégsem volt idegen. Transzcendens – gondolta kábultan, mert hirtelen átzökkent abba a rejtélyes állapotba, amely a kapun való belépése óta tudata küszöbén lappangott. A félemelet ablakán fekete hajú, vékony asszony hajolt ki. Szokatlanul szép, jelentékeny arcán örvendező kíváncsiság ült. Jelenléte az ablakban, akárcsak a zene, a képhez tartozott. Baráth tudta, hogy ajtócsapódás zaját fogja hallani valahonnan egy másodperc töredéke múlva, s a szemben lévő árkád alól fehér macska siet majd elő a kutyák közelségétől felborzolt szőrrel.

Igen. Ez az – ismerte fel a jelenséget. Déjà vu.

Az asszony franciául kiáltott le az ablakból. Köszöntötte, és ő visszaköszönt…

A varázslat elmúlt, de heves szívdobogás maradt utána. A fehér macska Baráth lábához dörgölődzött. Vincent várakozva állt az ajtó előtt a bőröndökkel. György belépett a házba.

A környezet egyetlen részletében sem tért el attól, amit öntudatlanul várt. A csillogó, világos parkettán heverő selyemfényű szőnyegek, a barna faburkolat fölötti csontszínű falon függő festmények, a sima, súlyos bútorok, a vörös téglás kandalló, a meglepő nippszimbólumok, az ablakon beömlő vastag napkévék szinte fájdalmas örömöt ébresztettek benne. Szobájának hatására azonban nem készült fel, az váratlanul érte.

Amikor belépett, csaknem felkiáltott ámulatában. Ez a szoba az ő kerete volt. Szubjektív, különc sóvárgásainak vetülete. A kívánságoké, amelyeknek sehol sem tudott érvényt szerezni eddig, de talán nem is határozta meg őket ilyen pontosan, inkább képzelete ködanyagába veszve várták a kibontakozást. Csakhogy nem ő, valaki más valósította meg a kívánságait. Nagy, két részre osztott, erkélyes sarokhelyiségben állt, a tompa barna faburkolat fölött füstkék tapétával. Ez az árnyalat ismétlődött a lámpaernyők selymes pergamenjén, a függönyökön, a terítőkön, a képek keretén, a karosszékek és a heverők huzatán. A festményekről markáns piros szín világított. Az ezüstveretes sublót feletti akvarellen hajnal látomása derengett, a tájat különös lények és jelképek népesítették be. A sarokba állított heverő két falsíkján két kínai selyemfestmény függött. Az egyik művészi tökéletességű piros skorpiót, a másik megfeszített íjú nyilazót ábrázolt, aki tó partján, ritkás bambusznádcsoport mellett állt.

A Nyilas és a Skorpió képe annak a szobának az ágya fölött, amelyet Mythenburg ura az ő otthonául jelölt ki, több volt, mint meglepő. Szótárából már régóta hiányzott a „véletlen” szó: amióta élete minden eseménye mögött felismerte a láthatatlan dramaturgot.

Lényének emblémáját e két állatövi jel uralta. Inspirációi, gátlásai egyaránt e rejtélyes csillagforrásokból áradtak.

Kopogtak. Olyan lámpaláz szúrt belé, amilyet a Lídiával való utolsó találkozása óta nem érzett.

– Szabad! – szólt ki rekedten. De nem az lépett be, akit várt. Félénk, nyomorék nő hozta az uzsonnáját. Ferde, keskeny vállán nem túlságosan feltűnő púp ült. Fonnyadt, hosszú arca keserűen csúnya, a szeme azonban nagy, zárkózott és gyönyörű volt.

– Segíthetek a kicsomagolásnál? – kérdezte halkan.

– Nem. Köszönöm. Mindig egyedül csinálom – hárította el Baráth, mert a magányt kívánta a tárgyak hieroglifái között, de rögtön érezte a megbántottság rezdülését a furcsa, öreg leánytestben. Sajnálta. Ki akarta engesztelni, megkérdezte a nevét.

– Hedda – felelte az pirulva, és kissé ünnepélyesen, mintha csöpp ablakot nyitott volna, amelyen át önmagával való viszonyának titkára láthatott.

– Hedda – ismételte György. – Vonzó név. Nem mindennapi. Van benne valami hősiesség.

Hedda nem nézett rá, de keze reszketett, ahogy megterítette az ablak előtt álló asztalt.

– Parancsoljon – húzta el a széket. – Itt a csengő. Bármikor csengethet értem.

Most feltekintett egy pillanatra a férfira, és csaknem mosolygott.

Rendben van, gondolta Baráth, már tudja, hogy nincsenek ellene fegyvereim.

Amikor Hedda kiment, az asztal felől szállingózó illatok megidézték György éhségének démonát, de gyorsan és keveset evett. Csengetésére Hedda súlytalan, negatív szellemlénye újra átosont a szobán, leszedte az asztalt, azután elmosódott.

Baráth kicsomagolt. Rakosgatás közben figyelte, hogy a parkettán elnyúló napfolt lépésről lépésre kiszökik a szobából, és elröppen az erkélyről. Mire elkészült, a levegőnek már olyan füstkék színe volt odakint, mint a szoba falának. Kilépett az erkélyre. A tóról pára szállt fel, és beburkolta a hegyeket. Hűvös volt.

A levegő hószaggal telt meg. Megint érezte Lídia jelenlétét. Ezúttal sem kavargott körülötte szenvedély vagy fájdalom. Mindentől elvonatkoztatva élt benne, néma, súlyos tartalommal, betöltve őt gondolatai mélységéig. Elmerült ebben a rejtélyes unióban az asszonnyal, akit szeretett, s aki életében sohasem volt testileg az övé.

A táj lassan eltűnt előle. A körvonalakat teljesen feloldotta a sötétség. Az égi rivalda apró csillagpontjai átütköztek a gigászi éjfüggönyön. Az űrben lebegés szédülete fogta el Baráthot. Idő- és térérzékelése elmosódott, úgy, mint akkor este a gellérthegyi villában, 1943-ban. Nyugágyakon hevertek egymás mellett Lídiával, a széles kerti teraszon. Harmadikként, szótlanul és jelentéktelenül a közelükben cigarettázott Zoltán, az öccse, Lídia férje. Tudta, hogy nem mehet oda többé azután, hogy látta Lídia tizenöt hónapos fiát. A gyermek az ő vonásait, szemét, testalkatát örökölte, mintha az asszony szomjas vágya lefotografálta, s előhívta volna őt testének titokzatos sötétkamrájában. Amikor a kisfiú megfogant, ő Rómában, Lídia Budapesten volt. Azon az éjszakán az áthághatatlan erkölcsi tilalmak ellenére misztikus nász fehérizzása egyesítette őket a távolságon át.

– Éppen ma huszonnégy hónapja – mondta mellette Lídia a gellérthegyi villában a csillagok, az este, a bársonyos sötétség vízióhangján – veled álmodtam, Gyurka.

Elkárhozottak testetlen fenyegetéseként kesernyés cigarettafüst örvénylette körül őket.

– Lídiának mindig jelentős álmai vannak – szólalt meg Zoltán szánalmas széljegyzetül, hogy megmagyarázza a jóvátehetetlent.

– Igen, persze – helyeselt buzgón akkor, s elöntötte a részvét gyötrő tehetetlensége.

– Telehold volt, mint most… – Lídia halkan, furcsán nevetett. – Zoltán ébren feküdt mellettem. Nem engedtük le a redőnyt, mert nagyon meleg volt. Tulajdonképpen én sem aludtam, hanem…

Kezét a sötétben rátette Lídia kezére, hogy hallgasson. Először történt. Az egyetlen bizalmas mozdulat volt köztük. Az asszony forró, keskeny keze megrezzent, aztán hevesen megfordult. Ujjai görcsösen György ujjaiba fonódtak, s úgy szorították kezüket egy pillanatig kétségbeesetten, amíg testük eggyé zárult áramkörében vad erővel felmorajlott annak a távolsági házasságtörésnek az óriási intenzitású szenvedélytartalma.

A támpont nélküli hegyi éjszaka s a körülötte feszülő, emberen túli, ismerős idegenség egyre mélyebbre sodorta a valószínűtlenbe, amelyben a láthatatlan láthatóvá válik, s a csodálatos közel nyomul. Ebben a túlfeszült, másfajta érzékkel figyelő állapotban egyszerre tudatossá vált benne, hogy nincs egyedül. Mythenburg még ismeretlen lakóival minden emberi kapcsolatnál bensőbb, szorosabb összefüggésben érezte önmagát: mintha valamennyien egyetlen organizmus egymást kiegészítő szervei lettek volna. Áramok, racionális gondolatnál elvontabb ideatartalmak érkeztek hozzá. Sejtelmek, élmények hullámzottak át rajta, amelyek megrázták és elragadták. Azután mindegyik tónust elnyomta az Egy: a nagy Centrum, az agyközpont tüzesen parancsoló jelenléte. Hirtelen felismerte, hogy másképpen nem is történhetett volna találkozása Raguellal. Az örömöt és a meglepetést homályt átszakító emlékezés szökőárja mosta el. Mindenütt, minden eseményben, érzései és gondolatai mélyén, a látható okozatok láthatatlan okaként Raguel világított. Az egyetlen megszüntethetetlen folytonosság volt a széteső, átmeneti dolgok között. Eddigi találkozásai más emberekkel valótlannak tetszettek e benső kontaktus mellett. Eddigi, a lényeget elfedő szavai lelepleződtek a félreértést kizáró azonosulás kristálya mellett, amely kettejüket eggyé zárta. Mindent tudott róla. Emlékezett. Visszatérő álmának barna köntösű férfialakja mögött sok megjelenési formájában látta még Raguelt a jelenségek két szembefordított tükre között, mindig ugyanőt, a Mestert, szellemének inspirátorát. Életen, halálon átvonuló sorsának vezénylő hatalmát.

Ahogy nyilvánvalóvá lett a Valóság, elmúlt türelmetlen izgalma is. Mindegy volt, mikor s miféle fizikai formák között találkozik házigazdájával. Benső egyensúlya egy szédítő magasságban mozdulatlanul lebegő madár szárnyaként a mélység nyugtalanító áramlatai fölé emelte.

Nem keresek a jövőben senkit és semmit – formálódtak meg benne az első, réveteg gondolatok. – Célnál vagyok.

Csillagok találkozása

A hosszúkás ebédlőben kovácsoltvas csillár szórta a fényt a nagy, ovális asztalra, amely körül már teljes számban ott ültek Mythenburg vendégei, amikor Baráth György belépett. Négy férfi és az asszony, aki ablakán kihajolva franciául köszöntötte.

A kis feszültség, amely mindig elfogta új környezetben, nyomtalanul eltűnt, ahogy szembenézett az öt emberrel, akik annyira markánsul különböztek egymástól és tőle, mégis eggyé zárta őket a kifejezhetetlen titok, amelynek élménye még mindig az idegeiben lüktetett. Külsejük alapvetően ellentétes mentalitást tükrözött. Ő azonban valami emberen túli érzékeléssel lehallgatta azt, amiben hasonlítottak, sőt azonosak voltak. Gyökértelenségükben és fegyvertelenségükben például. S főképpen a szomjban, amely életük válságain át tévedhetetlen biztonsággal elhozta őket Raguelhoz.

Fürkésző, kíváncsi, barátságos és hűvösen érdeklődő pillantások csápjai tapogatták végig. Az asszony dobta át hozzá az első szavak hídját:

– Jöjjön! Már annyit beszéltem magáról!

Közvetít, mint a Hold – gondolta Baráth, miközben az asszony keze fölé hajolt. – A szeme, a bőre színe, arcának cizellált érzékenysége… csupa Hold-anyag.

– Sajnálom, hogy késtem, de eltűnt az időérzékem, mióta beléptem Mythenburgba – mentegetőzött, és kezet fogott a többiekkel.

– Ezt valamennyien megéltük itt – mondta az asszony jobbján helyet foglaló, keskeny arcú, sovány, szemüveges férfi. Hangja sima és zsongító volt, mint az olyan emberé, aki a szóval építeni, oldani és kötni szokott. – Talán csengethetnénk, Madelaine!

Mindnyájan franciául beszéltek.

Az asztalon csak hat teríték volt, Raguel tehát nem étkezik velük.

Mialatt Hedda félénk, heroikus árnya ügyesen körülhordta az előételt, Baráth a könnyed, bevezető kérdések mögött szemügyre vette társait.

A vele szemben ülő, teljesen kopasz, vastag nyakú, zömök férfi kétségtelenül a legidősebb volt az asztal körül. Nagy, hajlott orra zsidó eredetre vallott, bár mélyen ülő, világoskék szeme, keserű árkokkal körülvésett ajka feledtették a benyomást. Szórakozott, inkább komor arckifejezését a szeme köré barátságos ráncokat gyűrő mosoly derítette fel néha.

Bak – érezte meg Baráth a szomszédjából áradó domináns csillagerőt. Hosszú évek asztrológiai és asztrozófiai gyakorlata szoktatta erre. Az emberek többsíkú, eleven szimbólumábrákká alakultak át előtte, s szavak nélkül kibontakoztatták lényüket. Bőre és szemfehérje sárgás – folytatta a jelképolvasást. – Rossz az emésztése. A mája sem egészséges.

Az ezután következő párbeszéd ismét a másfajta valóságba lendítette. Néha úgy érezte, hogy álmodja az egészet, s az álomban önmaga öt, más testjelmezbe vetített, hasadt részével folytat párbeszédet. Ugyanakkor tudatosabbnak érezte magát, mint valaha. A legkülönösebb az alig leplezett gondolatkontaktus volt, az egymásba átható ideatartalmak, amelyeket nem az elgondoló, hanem a másik öltöztetett szavakba.

A beszélgetés alaphangját ismét Madelaine zengette meg. György olyan zavart ámulattal figyelte a mondanivalóját, mintha egy szürrealista mágus az ő intellektusát az asszony szavakat formáló ajkával kapcsolta volna össze.

– Tudom, hogy nem veszi rossz néven a kérést – fordult hozzá Madelaine. – Mythenburg lakóinak névjegyét csillagjelekkel írják. Kíváncsi vagyok, nem tévedek-e: valami jupiteri árad önből.

– Persze, igen. December tizedikén születtem. Fizikai és lelki alkatom Nyilas-váz. – Szinte dadogott a lénye legbensejébe nyúló, váratlan érintésre. – De miért éppen ezt kérdezte most?

Madelaine arcán önmagába figyelő töprengés villant át.

– Nem tudom – rázta meg a fejét. – Talán maga gondolt rá, vagy egyszerűen azt az intuíciót követtem, amely az egymást érdeklő embereket a formák mögött a lényeghez vezeti. A szellemét uraló állatövi jelben, az aszcendensében van valami piros, nem?

– Skorpió. A névjegyem tehát: Sagittarius és Skorpió. Tűz és víz együtt. Állandó sistergés.

– És örvénylő, vad képek a képzelet forró gőzében – mondta eddig hallgatag, bal oldali szomszédja.

Amikor felé fordult, és szembenézett vele, megragadta a férfi lényének klasszikus egyensúlya. A belőle áradó kultúra nem volt modern, időszerű sem. Dús, hosszú, csaknem teljesen fehér sörénye ellenére szomszédjának sima, napzománcos arca egészen fiatalnak tetszett. Barátságos, dióbarna szeméből azonban érettség, elmúlt szenvedélyekből lepárlott szelíd öngúny sugárzott. A gyanús és kétes aura, amely a nyilvánvalóan szép férfiakat rendszerint körüllengi, nála teljesen hiányzott. Szépsége nem nagyképűséggel viselt kölcsönmáz volt, hanem benső tartalom, amelyre időtlen remekműként simult a forma: a homlok boltozata, a merész, érzékeny orr, a fegyelmezett száj és az erélyes áll. Csontos, nyugtalan ujjai szokatlanul hosszúak voltak. Kissé elhanyagolt, különc öltözéke ellenére rendkívül elegánsnak hatott. Ültében is megállapíthatta róla, mennyire sovány és magas. Hajlékony, mély hangjában érzéki zene vibrált.

Micsoda féktelen sóvárgást kelthetett az asszonyokban – gondolta Baráth. – Spanyol vagy olasz. Művész.

– Ön zongorázott délután? – kérdezte tőle.

– Én.

– Olasz?

– Igen. Ön magyar?

– Honnan jött rá?

– Éltem Magyarországon. Ne kérdezze, mikor. Az évszám bizonytalan. Az emlék biztos. Volt egy magyar tanítványom is, de ez magában nem vezetne nyomra.

Úgy lendültek át konvencionális akadályokon s a ráció szellemi tériszonyán, mintha légvonalban repültek volna egymás felé. A szavak mögött hatalmas tájak tárultak fel, közös élmények forrtak.

– Bocsásson meg, Monsieur Carter kivételével a többiek nevét nem értettem jól a bemutatkozásnál.

– Angelo Vitellinek hívnak. 1896-ban születtem Firenzében.

– A Vénusz bolygót érzem a zenitjén.

– Ott van.

– Nem csak zongoraművész, zeneszerző is, ugye? – kérdezte tovább Baráth.

– Voltam – felelte Vitelli. – Utolsó, levedlett bőröm. Csak néha bú-jok vissza bele, amikor erőt vesz rajtam előző személyiségem anakronizmusa.

Nevettek, s a közös nevetésben az Édenből való kiűzetés előtti öröm csengett össze.

Vajon melyik férfihoz tartozik? – töprengett Baráth, amint elnézte Madelaine különleges arcát. – Nem lehet több harmincévesnél, bár ez a típus külsőleg mindig valamelyest gyermeki marad.

Az asszony előrehajolt. Fekete hajában korai ezüst szálakat villantott meg a rávetődő lámpafény.

Legfeljebb harmincöt éves. Nem tud egyedül lenni. Szomjas. Érzelmes. Életéből sohasem hiányozhatott a férfi. Az olasz muzsikus lenne? Hirtelen megérezte, hogy nem az.

Madelaine ázsiai metszésű, sötétszürke szeme mosolyogva viszonozta pillantását.

– Mit találgat? – kérdezte.

– Egészen nyilvánvaló, ugye?

– Igen.

– Felel rá?

– Inkább én, mint más. Liège-ben születtem 1913. július 5-én. Születésem percét a Hold sugározta be. Történész vagyok. A férjem, André Morel, francia. – Kezét rátette a jobbján ülő szemüveges férfi karjára. – Pszichológus. A Szűz jegyéből való. Előbb-utóbb úgyis rájönne, miért van mellettem, tehát jobb, ha megmondom. André az én párnázott cellám. Nekem ugyanis szelíd kényszerzubbonyra van szükségem.

– Mi ellen?

– Hogy visszatartsam a sabatorgiáktól – nevetett Morel.

– Most rajtunk a sor! – avatkozott a beszélgetésbe egy modern ruhába bújt római. Baráth egyedül az ő nevére emlékezett: John D. Carter. Széles homlokával egybefolyó, egyenes orra, lángolva fölmeredő bronzsörénye, sajátos kifejezésű, zöld szeme, zömök, izmos teste óriási lelki és testi erőt sejtetett. Baráthot megcsapta a lényéből áradó mágikus vonzás. A légkör szinte vibrált körülötte. Érezte, ennek az embernek az akarata kivédhetetlen fegyver… Kos és mágia – fejezte be a gondolatsort.

– Parancsoljon – nyílt ki felé Baráth nyugodtan. – Jupiter házán nincsenek lakatok, lépjen be!

– Író?

– Igen.

– Író, de valójában orvos és pap is. Igaz?

– Zavarba ejtő csoportosítás, ha szavakba foglaljuk, de talán igaz.

– Ezek az ősi és utópisztikus jelenségek korunk legérdekesebb mozzanatai. A Neander-völgyi emberrel együtt megjelentek elmúlt és eljövendő pszichikai kultúrák képviselői is, akiknek lelki-szellemi alkatában újra létrejött a szintézis. Micsoda kirekesztettség és felelősség ilyen szent szörnyetegnek lenni az egyképűen másfajták között! Nem gondolja? – Carter zöld szemének éles fényű belső lámpája elborult egy pillanatra, mintha sötét madár szárnyának árnyéka vetült volna rá. Baráth lelkébe átcsapott hirtelen Carter szinte mitikus, gyötrődő magánya.

– Nem egészen – felelte Baráth. – Inkább kiváltságnak érzem, amely a sorsukba vak rémülettel belevesző halandók fölé emel. A tehetetlen szánalom sokszor megszégyenített, mert tudtam, akármilyen borzalmakba merülök is alá, lényem egy része fényben és biztonságban marad, nem kábul el többé. És ön mivel foglalkozik?

– Agysebész voltam – mondta Carter. – Bár legalább annyit foglalkoztam más dolgokkal is.

– Például mágiával?

– Igen. Mindenekfelett és minden eszközön át azzal.

– Kos?

– Az. 1902, London.

– Köszönöm.

– Most már ön sem rejtőzhet tovább – fordult a kopasz, öreg férfihoz Madelaine kedvesen.

– Az én Szaturnuszom vén, megátalkodott gonosztevő. Egyáltalán nem szalonképes figura.

– Igazságtalan hozzá! – mondta Vitelli. – Mindannyian sokat köszönhetünk neki. Fáj, kényszerít és fékez. Lényünk leggyógyítóbb kö-tése.

– Feltéve, ha nem a mellünkön ül, mint a lidércnyomás! – nevetett kesernyésen a kopasz.

– A Bak jegyében született, de szellemének ihletője a Vízöntő. A feje tehát szabad, Monsieur Bernstein – mondta Carter.

– Csak kimenőt kapok néha, azt is kizárólag felfelé. A cipő viszont az anyagban szorít.

– Azért lett atomfizikus, nem? – Madelaine gyors kérdése inkább állítás volt.

– Hogy felrobbantsam magam körül az anyagot?

– Igen. Aminthogy én is azért lettem régész, hogy feltárjam a tudattalanom rétegeibe alámerült történetemet. Még nem jött rá, hogy a hivatásválasztás mindig kulcskeresés önmagunk felszabadításához?

Bernstein szemének mély árkai közül tűnődve nézte az asszonyt:

– Most úgy tetszik, mintha tudtam volna. De nem akarom félrevezetni. Még sohasem határoztam meg így. – Arca kedvetlenné vált. – Egyelőre sokért nem adnám, ha visszadughatnám a palackba a szellemet, amelyet a világra bocsátottunk – dünnyögte.

Asztalt bontottak. Átvonultak a könyvtárszobába, ahol Hedda kesernyés párákban úszva feketét főzött.

– Úristen! Mennyi könyv! – tört ki önkéntelenül Baráthból.

– Írónak eléggé nyomasztó látvány – mondta Madelaine. – A legtöbb mű megalkotása csupa erőfeszítés, gond, egzaltáció.

– Éppoly kevéssé nyomasztó, mint szülőknek egy városnyi, nyüzsgő embertömeg. Mert a szülőket a bennük feszülő, teremtő titok ösztönösen biztossá teszi abban, hogy a saját gyermekük az élet hasonlíthatatlan változata – vetette ellen Baráth.

– Régóta vannak Mythenburgban?

– Andréval mi futottunk be elsőnek másfél hónappal ezelőtt – felelte Madelaine. – Tíz napig egyedül voltunk, azután megérkezett Mr. Carter, s két napra rá a Maestro.

– Jellemző, hogy én indultam el a legkorábban, mégis utolsónak értem el Mythenburgba – vetette közbe Bernstein.

– Ön a tengerentúlról jött! – torkolta le Madelaine.

– Különben is, az utolsó én vagyok! – jelentette ki Baráth.

– Nem hiszem – rázta meg a fejét Madelaine. – A szám nem teljes, még várunk valakit.

– Kit?

– Az ön nevét sem ismertük előre…

– Most azonban tudjuk, hogy ez bizonyos szempontból tévedés volt – fejezte be Morel a felesége szavait. – Találkozott már Raguellal?

– Igen – Amikor a szó kiszaladt a száján, megriadt tőle. Hazudott. Legalábbis formailag. Kínos zavarral viszonozta a felderíthetetlen kifejezéssel rátekintő szemek pillantását.

– Akaratom ellenére adtam ilyen határozott feleletet – vallotta be azután. – Az igazság az, hogy nem találkoztam vele úgy, ahogyan önökkel.

Madelaine két kezét a tarkója alá kulcsolta, és hátradőlt mély karosszékében.

– Annyi időnk van még – mondta halk, tűnődő hangon. – Nem keresünk a jövőben semmit. Nem vár bennünket sehol senki. Célnál vagyunk.

Holdtükör

Madelaine a nyitott ajtón át, az ágyból beszélgetett a férjével. Morel mellett alacsony asztalkán könyvhalom tornyosult. Ágya fölött, a falat beborító olajfestményen szárnyas sisakos Merkúr szunnyadó, meztelen szüzet tartott a karjában. Talaj nélküli térben lebegtek valahol, csillagképek fénypontjai között.

Madelaine szobája ezüstös derengésben úszott az éjszakai lámpa fényétől. A szobát egyetlen festmény uralta: holdsarlóbárkán utazó, fátyolos Ízisz.

Madelaine hangja álmosan csengett:

– Amikor megláttam az udvaron, azt kellett gondolnom: boldog kísértet. Olyan volt, mint egy ember önmagából kiszállt mása. Úgy érzem, a teste üresen, összecsuklottan hever valahol, rengeteg borzalom és szenvedés törmeléke alatt. Aztán, ahogyan már többször megtörtént velem, hirtelen belé kapcsolódtam, az ő szellemével érzékeltem. Tudtam, hogy más dimenzióba tolódott át. Az időkulisszákat elvonták tőle, s múltba-jövőbe lát, hall egyszerre.

Morel hanyatt fekve hallgatott. Szemüvegét levette. Szürke szeme, amely a nagyító mögött élesnek, fürkészőnek látszott, e csillogó páncél nélkül sötétebb és végtelenül szelíd volt. A fény rávetült fehér bőrére, jól formált homlokára, gyér, fekete hajára, nyerges, erős orrára. Inas, kék eres karján felcsúszott a pizsamakabát ujja. Keskeny, érzékeny ajkán mosoly ült.

– Ha valakit köröznének, és te lennél a bűneset egyetlen tanúja, alaposan megjárnák veled a nyomozók.

– Miért? Nem vagyok eléggé jó megfigyelő?

– Kitűnő megfigyelő vagy. A személyleírásod mindig pontos. Csak éppen az illető asztráltestéről szól.

Madelaine nevetett.

– Te milyennek találod a hatodik vendéget?

– Minden külső meghatározás hamis. Alapvetően érdekel, mégis semleges vagyok iránta.

– Látod? – mondta Madelaine diadalmasan. – Te sem használsz éles körvonalakat.

– Ez az eset kivétel.

Madelaine lehunyta a szemét.

– Én részvétet érzek iránta. Azért vonz. – Hangja egészen elhalkult. – Igen, sajnálom.

Belső látóterében egyre élőbbé vált Baráth kreol, szinte indiai arca. Nagy, barna szeme furcsa, bús pillantással tűzött rá. Széles, egyenes homlokába nehéz hajtincs hullott. Halántéka már őszült. Mosolya különös, nyílt, lefegyverző és szép volt; az egész arca fénybe borult tőle. Vonzó… – gondolta álom és ébrenlét határán sodródva. – Van benne valami rejtett, feminin vonás, éppen érzelmi téren. Nem önmagára gondol, a másikban oldódik fel. Erre csak nők képesek. Egyébként nagyon is férfias, erős, tömör… – s az álom kábulatában előúszott valahonnan a múlt alvilági vizeiből Léon Tessier. Hosszú évek után, mintha Baráth György alakja idézte volna meg önnön ellentéteként, hosszú, szőke művészhajával, magas, hajlékony, fiatal testével, időtlenül és feloldhatatlanul. Madelaine féltudatos áloménjén átsuhant a csodálkozó gondolat: Ezért sajnáltam, persze. Hiszen mögötte ott lappangott Léon. Szegény kisfiam! Arcán könnyek futottak le, de már nem tudott róla. Álma annyira elmélyült, hogy képeinek egyetlen buborékja sem érkezett fel nappali tudatába.

A hetedik vendég

Másnap Baráth korán ébredt, és reggeli után sétára indult. Ahogy áthaladt az udvaron, a nagy bernáthegyi csatlakozott hozzá. Vincent kiáltott valahonnan az udvar mélyéről:

– Rolli, ide gyere!

Rolli megállt, felnézett Baráthra. Bús emberszeme félénk kérdést sugárzott. Farkát, nem tolakodóan, meglendítette.

György értette ezt a finom kutyabeszédet. Lehajolt az állathoz, és tenyerét meleg bundájára tette:

– Együtt mehetünk. Igazán megtisztelsz vele.

– Sétálni viszem Rollit – szólt oda Vincent-nek.

Együtt ballagtak tehát. Összetartoztak, de nem terhelték egymást. Rolli időnként bogarakat, gyíkokat kergetett a fűben, eltűnt a sziklák között, majd loholva, lógó nyelvvel került elő, orrát meghitten Baráth térdéhez nyomta, azután újra a magánügyei után látott.

György a legkisebb fáradság nélkül, könnyedén haladt felfelé. Egy kanyarodó után, mélyen alatta előbukkant Mythenburg tömbje. Rálátott szögletes tornyaira, teraszaira, udvaraira, árkádos folyosóira, zegzugos udvarfülkéire. A vár hátulsó traktusa is kitárult innen nagy zöldségeskertjével és baromfiudvarával. Egy kéményből füst kanyargott felfelé. György megnézte az óráját. Két és fél órája jött el Mythenburgból.

Vajon, melyik lehet Raguel szobájának ablaka? – szeme a nyugati torony felé fordult. – Ott, igen. S e bizonyosság olyan izgalmas volt, mint az ébrenlétbe átsugárzó jósálmok. Ahogy továbbindult, egyszerre csak Morelra gondolt. Maga előtt látta nyugodt, semleges arcát. Lényének íze sajátos légáramlatként tolult tudatába.

A hangja rendkívüli – figyelt vissza rá emlékezetében. De ezt az emlékhangot hirtelen elfedte Morel jelenben felcsendülő köszönése.

– Jó reggelt!

Kis, szélvédett tisztáson, egy szikla árnyékában ült hordozható széken. Kezében csukott jegyzetfüzetet tartott.

– Zavarom? – kérdezte Baráth nyugtalanul.

– Nem. Megszabadít a lelkiismeret-furdalástól, mert most okkal nem dolgozom. Már reggel óta ürügyet keresek rá. Azzal áltattam magam, hogy az íróasztal feszélyez. Feljöttem ide, s itt aztán kiderült, miről is van szó. Előre megfontolt, kellemes naplopásról szabadon futó gondolatokkal.

– Egyik gondolata utolért engem is az előbb – mosolygott Baráth. – Mielőtt megláttam, önre gondoltam.

– A dolog ott válnék érdekessé, ha megmondaná, mit gondolt rólam.

– Minden átmenet nélkül benyomultam az aurájába. Láttam az arcát, felidéztem a hangját. Arra kellett gondolnom, hogy a hangja rendkívüli. Elrendezi a dolgokat. Az emberek, akik félnek, erre a hangra várnak. Meg lehet kapaszkodni benne. Támpont. Hitet ébreszt, hogy minden biztosan jóra fordul.

– Ez a szemfényvesztés a mesterségemhez tartozik.

– Min dolgozik?

– Egy pszichoterápiás munkán.

Morel felállt, összeszedte a holmiját, és együtt indultak lefelé.

– Nehéz utat választott – mondta Baráth kis hallgatás után. – Tudom, mert magam is rajta járok.

– Az út választott engem – mosolygott Morel. – S önnel sem lehetett másként. Az ember valami mantrával születik, amely áttetszővé teszi előtte a húst, és megnyilatkozásra készteti benne a láthatatlan rabot. Persze ez a rab állandóan kopogtat…

Baráth összerezzent, és furcsa pillantással nézett Morelra.

– …állandóan morzejeleket ad – folytatta Morel –, de csak az fogja fel a segélykérő jeladást, akiben eléggé erős a részvét és az érdeklődés a másik iránt.

El fogom mondani neki egyszer – gondolta Baráth az újra fájdalmas, gyulladt hőt sugárzó sebhez tapogatózva önmagában. Az a különös érzése támadt, hogy Morel közelsége hűs és oldó gyógyenergiákat élesztett benne. Mintha sajátjaként rendelkezhetne e képességgel, anélkül hogy ki kellene lépnie hallgatásából. Erre eddig nem volt ereje. Az események megtörténtek, de ő nem merte átélni őket. Ott voltak benne a sokk dermedtségében, eltakart arccal.

Megkínzott ember ez – tűnődött Morel a mellette haladó Baráthon. A közéjük zuhant némaság egyiküket sem zavarta, mert egymással voltak közben, mélyebben, mintha beszélgettek volna. Morel érzékeny idegei megzengtek a szánalomtól, s Madelaine szavaira gondolt: Sajnálom. Igen. Olyan erőfeszítésektől fáradt, amelyek teljesen kimerítették.

Újra megjelent alattuk Mythenburg. A vár keleti ablaksorának egyik ablakából apró alak hajolt ki, és szőnyeget rázott. Morel megállt.

– A mellettem lévő üres szobát takarítják – mondta.

– Talán… – Baráth nem fejezte be a mondatot.

Carter jött eléjük. Bronzvörös, ruganyos fürtjei lángnyelvekként rángatóztak az erős szélben. Már messziről mosolygott fehér ragadozófogsorával. Rolli csaholva hozzárohant, örömében majdnem feldöntötte. Carter a jobb kezét magasra tartva védekezett.

– Hej, lassabban, cimbora! Az urak már jönnek? Én most indulok. – Ellökte magától a jobb keze felé ugráló kutyát.

– Mit tartogat a kezében? – kérdezte Morel.

– Egy rigócsecsemőt. Nyavalyás szegény. Attól tartok, a Tarpei-szikláról lökték le. Ha visszateszem a fészkébe, újra kidobják.

Körülállták a madarat. Rolli szűkölve követelőzött.

– Csend legyen! – szóltak rá gondterhesen.

– Heddának adom! – mondta Carter, egyik ujjával simogatva a borzas, rémült fiókát.

– Isten őrizz! – tiltakozott Morel. – Azonosítaná önmagával, és ha a madárnak baja történnék, ideg-összeroppanást kapna. Inkább Emmát ajánlom. Ő olyan, mint az anyaföld. A szüntelenül megújuló életet táplálja minden lényben, anélkül hogy egyéni pusztulásukról tudomást venne.

– Elvigyük neki? – nyújtotta kezét a madárért Baráth. Amikor a tenyerében érezte a remegő, könnyű kis állattest melegét, Lídia kezébe simuló kezére kellett gondolnia. Lélekmadár – suhant át rajta, s ujjait gyöngéden köré hajlította.

Carter köszönt, továbbment, de néhány lépés után megállt és visszafordult.

– Azt hiszem, már nem él – mondta merev arccal. – Nézze meg, kérem!

Baráth tenyerében élettelen, szürke kis pamacs hevert.

– Észre sem vettem – mondta megdöbbenve.

– Csalás volt – Carter arckifejezése feszült és gyötrődő volt. – Akartam, hogy éljen, amikor megtaláltam a fa alatt. Persze hiába… megint… mindig. A szánalom bábjátéka. Néha még beugrom neki. – Erélyesen, szinte erőszakosan legyintett, láthatatlan dolgokat hárított el magától. – Mindegy. Temessék el, jó? Oda, a levelek alá. Az állatok szégyellik a holttestüket.

– Olyasmi ez, mint a halottakon serkenő szakáll – mondta Morel, amikor elhalkultak Carter léptei. – Az élet már betelt és lezárult egy irányban, de a meglódult erők még tovább működnek a testben, persze csak rövid ideig.

– Félelmetes tapasztalatai lehetnek Carternak.

– Igen. A saját bőrén szerzett tapasztalatai. Azért van itt.

Az újabb kanyarodó után megint eléjük bukkant Mythenburg, immár egy szinten velük. Kapuja előtt vajsárga sportkocsi állt. Két flanelnadrágos láb nyúlt ki alóla. Nem messze az autótól Madelaine törékeny gyermeklányalakja tűnt fel. Kifejező, mozgékony kezével vidáman integetett nekik. Az autó alól rendkívül magas, világosszőke, szeplős férfi bújt elő ingujjban, könyökig olajosan. Arca azonban nem a bosszúságtól, hanem a magaslati naptól volt rézvörös.

– Mi a baj? – kérdezte Morel odaérkezve.

– Fogalmam sincs. A döglött autót legszívesebben az országúton hagynám, és átszállnék egy másikba. Nincs türelmem a gépekhez – nevetett az idegen.

– Vincent szenvedélyes autószerelő. Idehívhatnád – lépett hozzájuk Madelaine.

– Köszönöm, Madame!

Kölcsönös bemutatkozás következett. Az idegen kissé selypítve beszélt franciául, mint az északiak általában. Kjell Björnsonnak hívták. Baráth a neve után norvégnak gondolta.

Morel a kapu felé indult, de Vincent már jött is, hívás nélkül. Egyenesen az idegenhez lépett, és köszöntötte.

– Monsieur Raguel szívesen látja Mythenburgban. Az autót majd elintézem – mondta készségesen.

Mindhárman az északira bámultak, aki e meghívással egyszeriben különösen jelentőssé vált.

– Túl nagy ügyet csinálnak belőlem – mentegetőzött Björnson. A kezét törölgette, és az ülésen heverő kabátja után nyúlt. – A barátom azóta már biztosan megérkezett Brunnenba. Amíg vártam rá, nem tudtam ellenállni a magasságnak. Megkívántam ezt a hegyet itt…

Befelé menet egyszer csak megállt. Mythenburg láthatatlan üvegburája hirtelen ráborult, s eggyé zárta a többiekkel. Mindnyájan tudták, mi megy végbe benne, amikor a transzcendens tartalom a lelkébe nyomul, s névtelen emlékeket tép fel. Álltak és vártak ők is. Szó sem esett a szavakon túli lényegről. Vincent átvizsgálta az autót, és odakiáltotta a diagnózist:

– Tengelytörés. Le kell vontatni a javítóműhelybe!

– Ha Brunnenba akar telefonálni, a hallban van telefon – mondta Morel egy idő múlva.

– Köszönöm, igen – Björnson hangjában felindulása heves árama lüktetett. – Ez a vár… Mythenburgnak hívják, igaz?

– Igen.

– Hallatlanul… bizarr. A ház gazdája, ha jól értettem, bizonyos Monsieur Raguel? Micsoda név ez?

– Utoljára Énok könyvében találkoztam vele – mosolygott Baráth.

Björnson szeme nyugtalan, kutató pillantással szegeződött rá.

– Mindenesetre beszélnem kell vele!

– Mindenesetre.

Baráth a szobájában ebédelt.

Délután Björnson nem mutatkozott sem a könyvtárban, sem az udvaron, este azonban megjelent a vacsoránál. Sötét ruhában volt, tehát a holmiját elhozatta Vincent-nel, aki a kocsit levitte Brunnenba.

– Sejtette-e ma reggel, hogy Mythenburgban fog vacsorázni? – fordult hozzá Madelaine mosolyogva, amikor elhelyezkedtek az asztalnál.

– Nehéz erre pontos feleletet adni. Aki annyit utazott, mint én, és mindig sajátos célokat követett, az állandóan és határozottan számít egy ilyenfajta esemény bekövetkeztére. Azt már régóta tudom, hogy az ember rendszerint máshová érkezik meg, mint ahová indult.

– Most hová indult? – kérdezte Madelaine.

– Egy barátommal akartam találkozni Brunnenban, hogy terveinket összeegyeztessük. Vele voltam Tibetben annak idején. Szerény, kellemes útitárs volt. A portás beolvasta a telefonba a táviratot, amelyet maga helyett küldött. Beteg. Zürichben rekedt. Hosszú ideig szó sem lehet arról, hogy utazzék. Reggel még szerencsétlen lettem volna emiatt. Most látom, hogy puszta ürügy volt. Azért jöttem vissza a rongbuki kolostortelepről, hogy eljussak Mythenburgba. Monsieur Raguel meghívása óta ez már nem kétséges.

– És a találkozása Raguellal megfelelt a várakozásainak? – Madelaine feszült arckifejezéssel hajolt előre. Baráth minden testi vágyakozás nélkül gyönyörködött Madelaine ideges, pikáns orrában, érzéki és érzékeny ajkának tragikus ívében, mint valami műtárgyban.

Björnson hallgatva nézte az asszonyt, majd naperőt sugárzó, kék szeme sorra végigvándorolt mind a hat asztaltársának figyelő arcán, s csak azután szólalt meg:

– A találkozás módja fokozta várakozásaimat. Mythenburgot már az első pillanatban a forrpontra érkezett várakozás eksztatikusan felszökő lázaként érzékeltem magamban. – Björnson egyéniségéből ellenállhatatlan lendület és valami jó szívóhatás áradt. Baráth érezte, hogy erői megnyílnak a skandináv felé, aki határtalan bizalmat ébresztett benne.

– Milyen jel uralja a szobáját, Monsieur Björnson? – kérdezte Morel.

– Egy tibeti mandala, középpontjában a vörös napkorong lángol. Körülötte szárnyas, koronás oroszlándémonok repülnek.

A hetedik vendégből sugárzó naphő mindnyájukat áthevítette. A teljesség ünnepi öröme zendült meg bennük, mintha ujjongó melódiát pendített volna meg egy láthatatlan kéz valami titokzatos hangszer húrjain.

– Jó, hogy megérkezett – mondta Madelaine csendesen. – Most együtt vagyunk végre.

Héthúrú hárfa

A keskeny, magas tölgyfa ajtó, amelyen másnap alkonyatkor beléptek Mythenburg nyugati szárnyába, nagy, kerek, magas mennyezetű helyiségbe vezetett. A terem meghatározhatatlan jellege szinte áramütésként hatott rájuk, mert pontosan azt a fokozódó izgalmat tetőzte be, amellyel e lezárt lakrész felé közeledtek. Az ebből a nyugati toronyból előgyűrűző erők töltötték be egész Mythenburgot, s amint most a magjába hatoltak, életérzésük hatalmasan felzúgott, s jelenkori személyiségük fölé emelte őket. Nevük, beszűkült élményanyaguk kerete vékony üveghártyaként olvadt szét az óriási benső hőben. A küszöbön túl úgy éreztek, láttak és mozogtak, mint akiket nem határol le testük kerete és a három dimenzió törvénye. Rengeteg nehéz gyászdrapéria húzódott félre egymás mögött a múlt mélységbe vesző, sötét bejáratairól, s a termek ünnepi fénybe borultak. Lezajlott inkarnációk tudattartalma hömpölygött vissza a lényükbe a felszabadított vénákon át, s emlékezetük tengerré duzzadt tőle. Tudták, e különös Szentély a halhatatlan Jelen tűzpillanatába zárva utazik az időkön át, s ők mindig elérkeznek hozzá. Évezredek óta újra és újra. Más jelmezek, más nevek, miliők, korszakok útvesztőiből térnek vissza az Oltár elé, hogy lemérjék: áldozataik, vérük, könnyeik, verejtékük milyen magasra emelték a kristályerők szintjét az Oltárra helyezett Kehelyben.

Miközben elfoglalták helyüket a karosszékekben, a lépcsőzetes emelvény tetején csillogó, háromoszlopos aranykehely körül az emlékek egyidejű jelenléte különböző események örvénylését kavarta fel a küszöbön túl. Ezek mind a múlt más és más rétegében játszódtak le, most azonban egyszerre zúgtak, dübörögtek, mint egy démoni szimfónia utolsó tétele. Csatazaj és gyászinduló. Tömegek rekedt morajlása. Fájdalomsikoly. Gyermekek ezüsthangja. Részeg nevetés. Bábeli nyelvzavar. A kéj és a kín százféle jajdulása. Uszító, forradalmi ének, templomi zsoltár; fojtó, nehéz, gyötrelmesen bűntudatos mea culpa. Végül a minden más hangon átzúduló elementáris kataklizmahang: elszabadult vizek ordítása. E képzet elborította lényüket, azonosultak vele.

Bárkájuk a viharzó óceánon hányódott megint, villámok sziszegő tűznyilai között, hegymagasságú hullámok hátán rángatózva. Féltek. A rémület új és rettentő pokoli árama rázta őket. Tudták, az eddig oly kezes óriás, a Nagy Víz könyörtelenül szétzúzná őket, ha klauzúrájuk magjában nem feszülne a mágikus erőkkel védett Szentély.

Az összeomlott Templom romjai közül menekülő hét száműzött évezredektől súlyos pillantással egymásra nézett, és egymásra ismert az Ideodrom eónokon átmentett Oltára előtt.

A Hold láncára fűzött Papnő felállt, hogy meggyújtsa a Hét Lángot, a szent erők idéző tűzkapuit. A gyertyák lobogó fénye életre hívta a mennyezet égő színű mozaikját. A hétfejű Nága kígyó ágaskodott ott összeforrt, egyetlen törzzsel a hét egymásba kapcsolódó, egymást kiegészítő, szövetséges bolygóerő jelképeként, amely a Nap birodalmában a hatalmat jelentette minden életjelenség felett.

Ami névtelen volt, nyilvánvalóvá lett e világosságban.

Száműzetésük bús sejtelme követte őket testből testbe, minden létállomásra. Nyugtalan, honvágytól gyötört menekülők azóta is, eksztatikus magasságokba lendülve és kárhozatba hullva a parttalan vizekre taszított Bárkán. Ők heten. A felelősök. A kivérzett, erejüket vesztett kreátorok, a Nága kígyó hétágú koronájának mágikus központjai.

A hatalom azonban, amely a mélységek örvénye fölé emelte őket, millió töredékké robbant szét, s ők alámerültek önnön teremtésük vad káoszába.

A határtalan kétségbeesésen túljutottak már száz és száz lobogó éve. Mert ha minden elveszett is, megmaradt a Szentély, s hozzá vezet a beavatások útja. Valaki őrzi. Valaki, aki nagyobb náluk. Akinek ereje kitépte törékeny hajójukat a fellázadt elemek hatalmából. A Főpap. A Tűz ébrentartója.

A vészes kísértetricsaj elcsendesült hirtelen, amint ráömlött a magasztos remények olaja. Raguel a Kehely mellett állt középen. Tudták, hogy valójában létük egyetlen rezdülésében sem volt távol tőlük. Az idő eltakarta néha, de ő ott áll akkor is minden pillanat magjában, homályon túli fényben, amely a Kehelyben gyülekező kristályerőkből sugárzik. Az ő elszórt erőiket gyűjti, párolja a Kehelyben. Szenvedély és szenvedés tüzében forralja, erjeszti, szűri, amíg az elszabadult démonok feletti Hatalom esszenciájává lesz.

A forma, melyet az aktuális korszak anyagából a Mester felöltött, áttetsző plazma volt rajta. Sötét szemén át Látás, lezárt ajkán az oldó Ige, széles homlokát körülrepdeső fehér haján a Szintézis ragyogott át, mint élő tűz az üvegedényen.

A beavatás első fázisának évszázadról évszázadra megismétlődő szertartása remegő, mély harangzúgással bomlott ki bennük. A rezzenés nélküli némaság égő, transzcendens gondolatok sötét háttere volt. Szó nem érinthette a kinyilatkoztatás érzékeny anyagát. Lényük rejtett emblémájához nyúlt a Mágus, s titkos nevük izzott a csendben. Tragédiákon, örömökön és kudarcokon túl, az ifjúság kábult álmából kibontakozva, újra létük középpontjába érkeztek. Hozzáfoghattak a munkához, amelyért annyiszor meghaltak, tisztítótűzbe merültek s újjászülettek az örökké áradó élet hullámzásában.

Emelkedett, nőtt, túláradt bennük az ihlet hője, de Raguel jelenlétében, a Kehely szikrázó fényében még nem hűlhetett gondolatokká.

Jóval éjfél után hagyták el a nyugati tornyot, s anélkül hogy egymástól elköszöntek volna, szobájukba mentek. Testük elvált egymástól, de a Nága kígyó törzse újra összeforrt. A hét fej, a mágikus korona hét erőközpontja a maga sajátos töltése és képessége szerint még az éjszaka feszült csendjében szavakká formálta Raguel utasításait.

Madelaine tollában ott remegett az egzaltáció hatalmas árama, amint írni kezdett. Betűi kitörtek a sorból. Felső száraik vágyakozva, remegőn megnyúltak, felfelé kapaszkodtak. Szárnyas ékezetei végtelen felé sóvárgó madarakként röppentek magasra.

Amikor bejöttem a sötét szobába, úgy éreztem, a bőröm a sötétben kék derengésű fényt áraszt, akár a radioaktív sugárzástól felbomló vérű embereké. Én azonban hívom, akarom e bomlást, nyitott lélekkel nyújtom magam a szent erőknek: fejtsétek fel bennem a halált. Szőjétek szikrázó fonallá az elrontott művet. Nem gyászolok semmit a szörnyű alkotásból. Mindent odaadok. Elétek megyek…

Cartert nem lepte meg önnön atavisztikus énjének dühöngő tiltakozása a beavatás első gyakorlata ellen. Vonaglott, hörgött, mérges, piros dühváladékkal árasztotta el belsejét, mint egy őshüllő, amelynek fejét a földre szorították. Minek visszanézni? Minek vájkálni a félelmetes múltban? Minek a dögöket, az egyszer is alig elviselt borzalmakat a fénybe cipelni újra? Tovább! El tőlük! El! Ez az őslény azonban már régen rabságba került. Carter nem engedte szabadon többé, de még élt és hatott. Most eljött az ideje, hogy végképp elintézze. Szánalom nélkül figyelte. Tudta, őrjöngése valójában szűkölő rémület, halálpánik, mert érzi, ez az operáció kivédhetetlenül feloldja évezredes, makacs, keserű létét.

Úgy legyen! – írta le erőteljes betűivel.

A Praxis első fázisa elemző munka – Morel könnyed tolla finom, különös kapcsolású betűket írt. – A születés küszöbétől a jelen pillanatig végig kell kutatnunk életünk döntő mozzanatait, hogy tanulságait lepárolhassuk. Ez az esszencia kerül a mérlegre. Ez a párlat a tükör, amelyben ellenőrizhetővé válik: a múlt nagy negatívumaiból mi alakult már át pozitívummá.

Amint a modern ember a ráció jeges útvesztőjéből visszakanyarodott a pszichoszintézis határtalan lehetőségeihez, az ítélkezés helye újra visszakerült a létnappal tevékenységtől nyüzsgő színterére, ahol a felismerések rögtön tettekké, a diagnózis a gyógyulás folyamatává változhat. Az ítélkezés alvilági csarnokának halálon túli lenyűgözöttségében a lélek gomolygó álomködre démoni lázképeket vetít, s ezek a zavaros, vad víziók sűrűsödnek az új inkarnáció előre meghatározott körülményeivé. Meghatározott miliő, testalkat, szervi adottságok, vérösszetétel, sajátos idegkonstrukció, agykapacitás és lezárt fiziognómiai képlet válik belőlük. A mélypszichológiai módszerek már e meghatározott fizikum és a belé zárt pszichikum finom tárcsarendszeréig hatolnak a szellem tudatosító, új eszméket nemző fényével, s az ösztönös folyamatoknak más irányt adnak. Megváltoztatják az egyén önmagához s a világhoz, az élet minden jelenségéhez való viszonyát. Abban a pszichikai gócban idéznek elő döntő átalakulásokat, amely sorsot, körülményeket vetít az élet tevékeny, intenzív áramlása közben éppúgy, mint a létéjszaka, a bardó nehéz kábulatában.

A giccsből és bábjátékból szövődő történelem könyörtelen fogaskerekei közé lö-kött, modern ember ösztönösen menekül a múlttól – írta Baráth. – Fut előle, mint a bibliai Lót, és borzad attól, hogy visszanézzen. Pedig soha égetőbb szükség nem volt e visszatekintésre. Nekünk, Európa otthontalan emigránsainak nincsenek operettmelódiákkal átszőtt, érzelmes emlékeink. Babérkoszorúk helyett csupa nedves, rothadt sírkoszorút őrzünk az elmúlt évek lepecsételt kriptáiban. Ezeknek az időknek a véres termése mégsem az ifjúságba visszasíró édelgés, hanem misztikus aktus, amely tragikus válságok tapasztalata által immunizál, hogy a jövőben hasonló események ne történhessenek. Aki a világot meg akarja gyógyítani, annak az embert kell gyógyítania, mert e zavaros, kiúttalan krízisekben erjedő, beteg világtest az ember tükörképe. S aki a jövőt kívánja megváltoztatni, annak el kell rendeznie a múltat…

Angelo Vitelli előtt tiszta papírlap hevert. Homlokát összekulcsolt kezére támasztotta. Zene, hangok szédítő szökőárja zúgott, tornyosult a belsejében, s elmosta a szavakat. Mennyi mindent bír el az ember – gondolta fuldokolva, amint a magasztos és a mulandó formákból való kiábrándulás hibridanyaga robbanóerővé forrt össze benne. A zongorához ült, és játszani kezdett. A hangok áthatoltak a falak pórusain, s végigömlöttek a különös vénákon, amelyek a világ és a kozmosz különböző perifériáiról Mythenburgba érkezett hét embert összefűzték.

Anton Bernstein kéziratán az egyes íráscsoportokat mértani pontosságú mezők választották el egymástól. Számok, aláhúzások, ábrák, piros jelzések emelték ki egy-egy részlet jelentőségét.

A meditációnak ez a formája ismerős területre visz. Időfogalmamból mindig hiányzott a jelen önmagában nyugvó békessége. A múltban ténferegtem viszolyogva, vagy a jövőtől rettegtem. Az éppen folyamatban lévő pillanat, ahol a múlt szüretje zajlik, s a jövő megfogan, sokáig elrejtőzött előlem, s csak ma este mutatta meg tökéletes arcát.

Raguel az állandóság. A misztikus jelen. A mérleg egyensúlyban lebegő nyelve. Ahol ő van, az a középpont, minden jelenség mértéke és önvalója.

Most értettem meg, okkult gyakorlataim miért nem voltak eredményesek eddig. Élményeimet sohasem tudtam e kristályos oldópontba emelni. Sohasem voltam semleges. A történéseket nem ismertem fel isteni üzenetekként, amelyek összértelme egészen más, mint amit a részletek harsognak. Sajnáltam magamat. Jajgattam. Vádaskodtam. Lázadtam. Elcsüggedtem. Ujjongtam, féltem és erőszakoskodtam. S főleg kérdeztem. Makacsul, követelőzően meg akartam ragadni az okság fölötti valóságot. A „miért és azért” rácsa elzárt sorsom képletének értelmétől. Önös érdekeim bonyolult képzetekkel fedték el az igazság magasztos egyszerűségét. Most felszállt a köd.

A mai nappal elkezdődött gyakorlat jelentősége még Zotek kinyilatkoztatásánál is jobban megrázott. Azt hittem, az elmélet, amelyet az Überjude feltárt előttem, nem tágítható. Tévedtem, s ez a tévedés boldogabbá tesz mindennél. Az, hogy ráláttam Raguel tervére, számomra a legnagyobb csoda, mert éppen a látásban voltam eddig a legbénább. Kiáltozni, sírni és nevetni tudnék, mint a Krisztus kezétől illetett nyomorék vagy látóvá tett vak. A szavak, amelyekké a képet alakítom, az egész lényemet átégető imádság szavai.

Raguel keze a beavatás újra és újra visszatérő szertartásában mindig leüti az alaphangot, az eónok mélyén létrejött diszharmonikus akkordot, s megzengeti bennünk a jelen sajátos hangzatát, hogy az összevetés által nyilvánvalóvá váljék, feloldódott-e már valami az ősi kötések magjában.

Ehhez az operációhoz mostani inkarnációnk életművét kell először kiemelni a részletek zűrzavarából. E folyamat visszahatoló, koncentrációs-meditatív munka.

De mindenekelőtt tisztázzuk a fogalmakat!

1. Mi a koncentráció?

Figyelem-, erő-, akarat- vagy érzelemösszevonás, összpontosítás egyetlen célra. A koncentráció maszkulin működés. Pozitív értelemben igyekszik megismerni tárgyát. Támad, ostromol, úgy hatol a jelenségek mélyére.

2. Mi a meditáció?

Azonosulás. Feminin magatartás, amely magába fogadja, magába szívja tárgya kisugárzását, terhessé válik vele, felölti jellegét, és belülről, önmagán át hallgatja le titkos sugallatait.

3. Mi a kontempláció?

A semlegesség kristálya, melyben a Valóság megmutatkozik. A jelen inkarnáció művét csak e hármas feldolgozás teszi befejezett egésszé. Ha amit átéltünk, éles pontossággal megjelenítjük (koncentráció), s tanulságait semleges áttekintésben feldolgozzuk, szintézissé sűrítjük, az már maga a zengő Mű, az élő mágikus akkord (kontempláció).

Hatoljunk hát vissza az ébredő tudat első rezzenésén! – Björnson tolla megállt a papíron. Szeme az íróasztal különös nehezékén, az ágaskodó bronzoroszlánon nyugodott, amely karmai között hegyikristályból csiszolt gömböt tartott.Jóskristály – suhant át az agyán, s e gondolattal kényszerítő kapcsolat jött létre közte és a csillogó gömb között. Szemét fogva tartotta, érzékeit elkábította, s különös, féléber állapotba ejtette. A gömb középpontjában narancsszínű tűzmag keletkezett, ugyanakkor saját lényének fókuszában is érezte ezt a tüzes gócot. Tumó – rezgett benne a réveteg, távoli kommentár. – A tibetiek belső hőgyakorlata.

A tűzmag terjedni kezdett a kristályban és benne is. Hőség áradt szét egész valójában, s a kristály lángoló fényt ontott, mint az alkonyi napkorong. E tudatát elöntő ragyogásban egyszerre megérezte, hogy a belőle sugárzó fényerő határtalan gyöngédséggel átfogja, magához öleli, forró élettel telíti a világ, a kozmosz minden jelenségét. Magasztos hatalomérzet mámora öntötte el. Kin! – hallotta ujjongó, tüzes naparany csengéssel. – Aki a Trónon ül!

Aztán, mintha gyeplő rántotta volna vissza, tilalom zuhant rá: Ezt még ne.

A fény és a hő sercenve kihunyt. A betűk aurája narancsszínűen rezgett, amint figyelmét újra rájuk összpontosította. A pillantás azonban, melyet a tilos területre vetett, félelmetes öröm elragadtatását hagyta vissza benne.

Holnap hajnalban – folytatta az írást –, amint felkél a Nap, a gyakorlat pozitúrája Oziriszé. Térden nyugtatott kéz, egyenes gerinc, hogy az Élet Tüze felfuthasson a gerinclétrán az agyszentélyig.

ÍZISZ BÁRKÁJA

Újhold

A színes, villanó vonalként elsuhanó dolgok között, homloka közepén, a belső térben a valóságnál színesebben és élesebben látta a rózsaszínű pamuthálón át a barackszínű tapétát, amelyen piros rózsák között kövér gyermekek labdáztak.

A légzőgyakorlatok kimosták az asszony testéből a bágyadtságot, s a langyos zuhany megfeszült íjjá növelte mentális erejét.

Madelaine egyiptomi pozitúrában ült, egyenes gerinccel, két kezét a térdén nyugtatva, lehunyt szemmel.

Képzeletében zöld krétával világító kört húzott maga köré.

A fénylő, világoszöld vonalon kívül elmosódott minden. Testének tudata nem zavarta már. Szíve lassan, egyenletesen vert. A kép, melyre figyelmét összpontosította, óriási sebességgel közeledett, mintha tudata kilőtt nyílként röpült volna felé.

Ennél mélyebben is van még emlék – gondolta, és tovább hatolt visszafelé.

A színek kihűltek, a körvonalak elmosódtak. A tárgyak megnőttek körülötte. Kábulat vonta be a helyet, ahol tudata jóleső homályban pihent. Körülötte összefüggés nélkül voltak még a dolgok: hangtöredékek, szag, íz, langyosság, kielégülése forrásai.

Tovább! Ki ebből a szűk és sötét tudatiszapból! A barackszínű szobában most megszilárdultak a dolgok. Pamuthálós gyermekágyban feküdt. Héléne az ablaknál ült, és varrt. Alakja egészen nagy, felérhetetlen. Egy ártalmatlan, mély hangú, idegen lény az ágya fölé hajolt, furcsa, keserű szagokat hozott, kezének íze édes. Nem kellemetlen, de nem használható. Aztán egy nyugtalanító lény árnyéka vetült rá. Szagos, de taszító. Hangja magas, viharos. Sírással védekezett ellene. Így érzékelte először apját és anyját. Héléne más. Héléne hűs, puha és jóízű.

Tovább. Lassan tudatába került a liège-i villa többi szobája is. Anyja nagy, fülledt, édeskés hálószobája, amely csupa tükör, csipke és nipp. Apja szivarszagú, magányos, borús tanyája. Az ebédlő, ahol átvonult néha a feketén fénylő, zord bútorok, csillogó ezüstök és porcelánok között. A kék szalon a nagy, vörös zongorával és a nippekkel zsúfolt üvegszekrényekkel.

Aztán a kert. Smaragdzöld levelek között beömlő napfény. Selymes érintésű fű és egy sárga út, amelyen piros labda gurul.

Apja jött. Nehézkes alakja nyomában lomha kedvetlenség ömlött. Valamiért sajnálni kellett. Mindig egyedül járt.

Anyja sietett végig a sárga úton. Állandóan sietett. Magas alakján virágos ruha hullámzott. Hangjától széttört a csend. Anyja valamiért szorongást keltett.

Berthe a sötét ruhás, alvajáró szakácsnő. Mindig suttogott. A válla fölött hirtelen visszanézett. Arca sárga, hosszú. Berthe érdekes.

A pamuthálós gyermekágyban feküdt. A redőny résein át aranypontos napsávok tűztek be. Már teljesen éber volt. Nyugodtan szembenézett a kis emberrel, akinek a hálóba kapaszkodó ujjai begörbültek. Bőre vöröses, fekete haja a vállára omlott. Arca sima és komoly. Hosszú, kék köntösén furcsa, piros jelek. Sötét szeme keskeny és fénylő. Rebbenés nélkül nézett. Tekintetében nem volt semmi fenyegetés, csak különös feszültség. Fogva tartotta a pillantását, pedig szerette volna a ruháján lévő jeleket is megnézegetni. Héléne törtetett a szobába. Nem figyelt az ágy felé, az ablakhoz lépett. A kis ember fokozatosan tűnt el, ahogy Héléne felhúzta a redőnyt: először a lába, a térde, a dereka, a melle, végül a feje a rebbenés nélkül rászegeződő két sötét szemmel.

Héléne az ágyhoz lépett.

– Egy kis ember volt itt… – mondta neki rögtön.

– Hol?

– Itt állt – mutatott a hálóra.

– Álmodtad.

– Nem. Most!

– Á, bolondság! – Héléne szipogott, és megtörölte a szemét. Valami rejtélyes okból mindig sírt.

– Hová lett? – kérdezte kiáltva.

– Micsoda?

– Az emberke.

– Ne rosszalkodj, mert megverlek!

– Miért? – Madelaine csüggedten elhallgatott.

Ez az első áthághatatlan fal a világ és közötte.

Madelaine hatévesen, Céline, a házmester egérarcú kislányától tudta meg a kertben, hogy ők gazdagok, anyja gyönyörű, de szeretői vannak. Céline három évvel volt idősebb nála.

– Mi az, hogy szeretői vannak? – kérdezte tőle.

– Idegen férfiakkal fekszik ágyba, és csúffá teszi apádat.

– Miért?

– Mert így jó neki.

Madelaine a mackója érdes, szőrös testére gondolt, ahogy hozzáér, amikor maga mellé veszi az ágyba.

– Marhaság – mondta –, miért jó az, ha…

Céline kicsit zavarosan, de megmondta. Szúró izgalom, ijedtség és heves kíváncsiság vett erőt rajta. Olyan nagy megrázkódtatásként érte ez, hogy reszketett egész testében.

– Nem igaz! Piszkos disznó! – kiáltotta, és elszaladt.

A konyhában Berthe és Héléne beszélgettek. Madelaine az ajtón át hallgatózott.

– Szegény jó Rougemont úr… – gyakran hallotta tőlük így az apja nevét. Héléne szipogva, Berthe süvöltő suttogással mondogatta. Anyját egymás között szajhának nevezték. Tőlük tudta meg, hogy Armand Belgrand, az ügyvédjük, de Maurice Chaumont, a háziorvosuk is az anyja szeretője.

Anyja öltözködött a tükör előtt. Vékony csipkeingben állt, és gyönyörködött magában, mintha ő ott sem lett volna. Melle barnásvörös bimbója átütközött a csipkén. Fehér bőre szinte világított. Madelaine hosszasan vizsgálta anyja rézszínű haját, világospirosra festett száját. Vállán, arcán és az orra körül halvány szeplők ütköztek ki. Orra egyenes, éles rajzolatú volt, szeme hínárzöld. Céline szavaira gondolt. „Az anyád gyönyörű.” Ez hát a gyönyörű? Tűnődve nézte, és tele volt tiltakozással. Anyja tompazöld selyemruhát húzott. A mozdulattól erős, édes parfümfelhő lebbent fel.

– Hogy tetszem az én kislányomnak? – kérdezte elébe állva. Hosszú, hegyes ujjai a mellén lévő pókos brosstűn matattak.

– Nem tudom – mondta Madelaine töprengve.

– Furcsa gyerek vagy – fordult el tőle sértődötten az anyja. – Néha azt hiszem, kicseréltek a szanatóriumban. Semmiben nem hasonlítasz rám.

Madelaine megkérdezte az apját:

– Lehet, hogy engem kicseréltek a szanatóriumban?

– Ki mondta?

– Anya.

– Miért?

– Mert nem hasonlítok rá.

Apja kövérkés, ernyedt keze gyöngéden rásimult a vállára.

– Szó sincs róla. Az én kislányom vagy, anya csak tréfált veled.

– De… – nézte apja nehézkes alakját, kopasz fejét, duzzogó arcát, és azt akarta mondani, hogy rá sem hasonlít. Valami azonban visszatartotta. Sajnálta „szegény jó Rougemont urat”, de érezte azt is, hogy nincs sok köze hozzá. Most már biztos volt benne, hogy anyja igazat mondott. Ha azonban kicserélték, akkor másutt kellene lennie. De hol?

Ezzel a gondolattal indult el a képzelet síkján második élete, amely párhuzamos volt valóságos életével, és megvigasztalta annak minden tökéletlenségéért.

A tökéletlen élet még tökéletlenebbé vált Emilé Viliot által, aki száraz, tolakodó unalmat hozott a sorsába. Megkövetelte, hogy éberen figyeljen rá, amikor monoton orrhangján felolvasott neki. Kezére ütött, ha a betűk lassú, téveteg felrajzolása közben valamelyiknek a hasa megtelt fényes tintacseppel. Emilé Viliot füle piros, kitárt, türelmetlen szárnyakhoz hasonlított, mintha nagy, boldogtalan dinnyefeje el akart volna repülni sovány nyakáról. Ádámcsutkája Madelaine-t arra a liftre emlékeztette, amely a szomszédban fel- és leutazott az emeletek között. Ez az ádámcsutka volt az egyetlen szórakoztató dolog Viliot-n. De ha túlságosan elbámészkodott rajta, mialatt képzelete síkján apró embereket szállított le meg fel az örökmozgó ádámcsutkaliften, Viliot olvasás közben egyszer csak orvul elhallgatott. Hosszú csend után, amelyet tanítója gonosz nyájassággal, türelmesen várt végig, hozzá hajolt, nedves, csontos ujjaival megbökdöste meztelen karját:

– Mondja csak el nekem az utolsó mondatot, Mademoiselle!

Persze nem tudott felelni, sőt egyszer riadalmában a liftről dadogott valamit.

– Sajnos – mondta akkor Emilé Viliot halkan és ünnepélyesen – maga rejtélyes módon napról napra hülyül, gyermekem!

Anyja azt követelte apjától, hogy a jelenlétében szidja meg Madelaine-t. „Szegény jó Rougemont úr” hangja olyan volt a szidás alatt, mint amikor felfújt papírzacskóban száraz borsószemek zörögnek:

– Haszontalan kölyke! Adok én neked! Csak még egyszer halljam rólad, hogy figyelmetlen és lusta vagy! Majd meglátod! Majd meg fogod látni!

De Madelaine nem látott meg semmit. S a jelenet után apja cukrozott gesztenyét adott neki titokban.

Emilé Viliot ellenére mégis megtanult írni és olvasni. Kilencéves korában felfedezte apja könyvtárát, és elindult felfelé a varázslatos betűhegyen.

Házukat titkos borzongással „idegen háznak” nevezte magában, anyját pedig Madame Rougemont-nak. Amikor Héléne kezén lógva sétájából hazafelé közeledett, s feltűnt előtte otthonának gyárak kormától szürkült, impozáns, rideg épülete, kényeskedő hangon kérdezgette Héléne-t:

– Ki lakik itt, Héléne?… Rougemont-ék? Kik azok a Rougemont-ék? Úgy? Rougemont úr késeket gyárt?… És Madame Rougemont?

Héléne belement néha a bolondériájába.

– Madame Rougemont nagy társadalmi életet él – mondta komolyan. – Estélyekre jár, és jótékonykodik. Ezt úgy hívják: karitatív tevékenység. Az elhagyott gyermekek védnöknője például…

– Neki nincs gyermeke?

– Egy kislánya van: Madelaine.

– Ó, róla hallottam valamit… valami egészen furcsát. Kicserélték a szanatóriumban. Egy öregasszony éjszaka belopózott a szobájába, hozott valahonnan egy kislányt. Nem igazi öregasszony volt, hanem boszorkány. A kislányt pedig rabolta. Egy hófehér, nagy-nagy márványpalotából. Bosszút akart állni a királynén, elvette a gyerekét, és kicserélte egy undok, rikácsoló kislányra. A szegény királykisasszonyt pedig odatette Madame Rougemont mellé a kiságyba, aki…

– Te voltál, persze – nevetett Héléne. – A Rougemont-gyár nem is elég neked. Buta vagy, Madelaine.

– A gyár büdös és zajos. Minek nekem?

– A pénznek nincs szaga. Majd meglátod. Akinek pénze van, azé a világ.

– És akié a világ, annak jó? – kérdezte Madelaine.

– Persze!

– Apának van pénze, ugye?

– De mennyi! – Héléne rábámult: – Nahát! Ez a gyerek!

Berthe-nek otthon elmesélte, mit mondott Madelaine. És Berthe, aki már nagyon öreg és szemtelen volt, mert apja szüleinél is szolgált, elmondta a dolgot Rougemont úrnak. Rougemont úr ettől is zavart lett, mert valamit ismét tennie kellett a gyerekkel. Este szokása ellenére bement hozzá a szobájába. Madelaine már ágyban feküdt. Apja leült egy székre, tőle távolabb, és a torkát köszörülte. Aztán „másról” kezdett beszélni. Gyerekkori karácsonyairól, amikor „látta az angyalt az ablakpárkányról felröppenni”. Az ablak még nyitva állott, amikor a csengettyűszóra belépett az üres szobába, és a párkány haván ott volt jól kivehetően a meztelen angyallábnyom.

– Gyönyörű lehetett – ámult Madelaine, mert e képtől egyszerre átzökkent a „másik”, tökéletes életbe. A tökéletlen élet karácsonyai itt, a Rougemont-villában felfokozott, hideg zaj, üres fény és józan realitás voltak. Nagy vacsora, kiöltözés, vendégek, tömény ételszag, mennyezetig érő fa, amelyet a házmester és Héléne díszítettek fel. Ajándékok gondosan megcédulázva, hogy kitől valók. E karácsonyokhoz nem volt köze az angyalnak. Apja aztán félénken és habozva Christine nénit kezdte mentegetni, elhalt anyjának húgát, aki Párizsban élt, és akit a családban bolondnak tartottak. Az asztalnál sohasem merte védeni Christine nénit, amikor a felesége metsző hangon koncul vetette a vendégeknek. Mindig sikere volt Christine néni hóbortjaival, aki a Quartier Latinban lakott, a Rue St.-Séverinen. Akkor költözött oda, amikor a fia egyetemre ment. Özvegyasszony volt. Pierre, a fia, igen különös körülmények között a Szajnába fulladt. Ő azonban nem akart tudomást venni a haláláról. Testét, amelyet azon a helyen vetett ki a víz, ahol ő várta, eltemette, de ott maradt a Sorbonne közelében, és továbbra is együtt élt a fiával, szorosabban, mint azelőtt. A temetőbe sohasem járt ki. „Minek? – mondta. – Pierre nincs ott. Pierre velem van. Minden pillanatban érintkezem vele. Mindent megbeszélünk. Ha akarom, látom is. Így legalább nem veheti el tőlem senki.” Anyja előadta a vendégeknek, hogyan kérdezte meg Christine néni a fiát a kopogó asztal segítségével vagy írásban, esetleg médiumokon át, mikor főzzön be télire gyümölcsöt, hogy elálljon, vegyen-e kabátot templomba menet, lesz-e eső, milyen irányba állítsa az ágyát a szobában. Amikor Christine néni látogatóban volt náluk, Madelaine anyja miatt utazott el két nap múlva. Nem fértek össze. Madelaine megsiratta, mert nagy gyöngédséget érzett a különc kis öregasszony iránt, aki körül titokzatos árnyak és fények hullámzottak. Mielőtt elment, hosszan, komolyan beszélt Madelaine-nal, mintha már felnőtt lett volna: „Anyád nagyon szerencsétlen asszony, ezért mindent meg kellene bocsátani neki, én azonban még nem vagyok annyira tökéletes. Ingerel, hogy kicsúfol a hátam mögött. Pierre szid is érte. Te azonban ne haragudj rá, mert nagy megpróbáltatások előtt áll. Téged mindig szívesen látunk Pierre-rel. El fogsz jönni hozzánk… meglátod. Pierre mondta. Te inkább hozzánk tartozol…”

– Christine néni csinálta mindig a nagy karácsonyi varázslatot… – mondta az apja az emlékeibe oldódva, s titkos érzései áramában egyre közelebb sodródva Madelaine-hez.

– Micsoda varázslatot?

– Láthatatlan írású levelek rejtőztek a karácsonyfa ágai között. Gyertya fölé kellett tartani őket, és gyönyörű mesék, intelmek tűntek elő rajtuk.

– Christine néni… olyan… olyan… nagyszerű! – tört ki Madelaine-ból. – Ha Christine néni bolond, akkor én a bolondokat szeretem!

– Christine néni nem bolond… csak más, mint mi – mondta az apja csendesen. – Talán bölcsebb mindnyájunknál, mert derűs és nyugodt.

Felállt, Madelaine ágyához lépett, kezét a kislány fejére helyezte, és jó éjszakát kívánt neki. Madelaine lelkében gyöngédség áradt el iránta. Lehúzta magához, és megcsókolta. Apja furcsán meghatott és nagyon szomorú lett ettől.

E beszélgetés után úgy sajgott benne a részvét, mint a megszüntethetetlen idegfájás. Mintha minden leplező válaszfal eltűnt volna közte és a ház lakói között: mindegyiket látta kifejezhetetlen lényegük örvénylésében. Tudta, hogy egyik sincs otthon a sorsában, önmagában, csak sodródik a saját történetében, mint papírdarab a szélben. A Rougemont-villa „idegen ház” nem csak neki, hanem mindazoknak, akik benne élnek.

Léon Tessier két évvel idősebb volt nála. Sybill Tessier, anyja iskolatársnője és barátnője hetente eljárt hozzájuk teára, és néha magával hozta a fiát is. Csecsemőkori ismeretségük ellenére nyolc-, illetve tízévesen vették először igazán észre egymást. Sybill Tessier és Madame Rougemont barátkozása szép, de ellenséges nőstény macskák birkózásához hasonlított. Néha véres karmolások estek, ha nem is fizikai értelemben, mégis keresték egymás társaságát. Vitriolos pletykákat indítottak el a másikról, és elhódították egymás szeretőit. Sybill Tessier szép, szőke, elvált asszony volt, egy liège-i gyapjúgyáros dinasztia fogyóholdgerezdje, halálra féltett és elkényeztetett jellemnyomorék, pedig nagy értékek szunnyadtak benne. Művészien hegedült. Koncertjeire felfigyeltek komoly zenei körök is, az ő becsvágyát és önbizalmát azonban agyonnyomta vagyonának súlya és prostituáló mágiája.

– Nem hiszem el, hogy a siker nekem szól. A gyapjúbáláknak tapsolnak! – mondta elkeseredetten Rougemont-éknál a gyerekszobában, ahol egy délután ottfelejtkeztek Madelaine anyjával együtt.

Madame Rougemont hűvösen mosolygott.

– Mit törődsz vele? Azok a kellemes és biztos üzletek, amelyeket pénzalapon köt az ember. Az olyan dolgokért, amelyekért nem kérnek és nem fogadnak el pénzt, nagyon nagy árat kell fizetni.

– Nem értesz hozzá. Ez több a saját tükörképünknél is. Reménytelen szerelem. Az egyetlen. Éhség és szomjúság az agónia határán. Nem lehet élni nélküle.

– Meg vagyok győződve róla, hogy ha az ördög eléd állna, és megkérdezné, eladnád-e a tükörképedet és a gyapjúbálákat a meztelen hegedűdért, legalábbis gondolkodóba esnél… – S Madelaine anyjának szemében ez a gúnyos ördög valóban megjelent.

Madame Tessier arca nyílt volt, és keserűen rezignált.

– Nem vagyok olyan szentimentális, hogy tagadjam, ám halálosan undorít. Sellő vagyok, és gyűlölöm a testem alacsonyrendű titkát, az állatot, amely erős, és saját létfeltételei között akar élni bennem. De nekem legalább emberfejem van!

Pillantásában éles késpenge villant, és Madelaine szorongva ismerte be magában, hogy ebben a párbajban kettőjük közül Sybill Tessier-nek drukkolt.

Ha férfi volt jelen, az anyját mintha kicserélték volna: másképp mozgott, beszélt, és főképp másként nevetett. Ez a forró, halk, áruló nyerítés taszította leginkább Madelaine-t. Az ajtón át vaktában meg lehet állapítani, a látogatók között van-e férfi a szobában. Anyja a tejesember, a postás, a házmester és Emilé Viliot jelenlétében is így nevetett.

Emilé Viliot-nak sikerült keresztülvinnie Madelaine-nál, hogy a tanulás szigorúan különbözzék számára minden élvezetes dologtól. A vizsgák közeledő csapások voltak, maga a helytállás lidércnyomásos álom egy kínzókamrában. Első tanulóévein éppenhogy átvergődött, amíg rá nem jött ámuló örvendezéssel, hogy saját érdeklődése vonalán is haladhat, s szellemi szomjúságának kielégítése nem titkos, bűnös gyönyör. Ez azonban szintén Viliot ellenére történt.

Növekvő Hold

Léon Tessier nyurga, szőke gyerek volt, lobbanékony, érzékeny és csökönyös, de Madelaine csodálatos módon tudott hatni rá. Néhány éven át ketten uralkodtak a szerencsétlen, érzelmi útvesztőben bolyongó, zseniális fiú lelkén: Vézelay abbé és Madelaine. Léont e két egyformán erős befolyás beteggé tette, és felőrölte végül. Vézelay abbé a fiú mély, fanatikus, bűntudatos vallásosságán, Madelaine művészi vénáján, képzeletén és végül érzékein át nyert hatalmat fölötte.

Léon, még mielőtt beszélni tudott volna, rajzolt. A világ vizuális kinyilatkoztatásként jelent meg előtte. Előbb értette a szimbólumokat, a képek összefüggését, mint a beszédet. Tehetsége olyan égő és elementáris volt, hogy jelentőségét nem lehetett letagadni. Pedig nagyanyja Vézelay abbé segítségével megkísérelte ezt is. Léon volt a család egyetlen, utolsó fiú sarja. Anyja mínuszjelnek számított csak. A vagyont a puritán, elszánt özvegy Marais-né kezelte, s Léonnak kellett volna őt felváltania ebben. Ő azonban már nem lehetett varázsigéje egy ilyen vagyongólemnek. Lelke másfajta erőket idézett, szépségért sóvárgott, elvont ideálokat éltetett. Vézelay abbé eléggé okos volt ahhoz, hogy belássa ezt. A nagyanyát leszerelte, aki keserűségét odatemette többi keserűsége mellé, és unokáját átengedte „az átkozott családi egzaltációnak”. Vézelay abbé maga is meglepődött tanítványa fogékonyságán, s kissé nyugtalan csodálkozással figyelte, mint válnak szelíd szavai, megkopott közhelyei mindent elborító tűzvésszé a szenvedni vágyó gyermekben. Az abbé egyáltalán nem volt fanatikus. Kiegyezett éggel s földdel. Derűs, jóindulatú, s mint ő hitte, bölcs középúton haladó, valójában középszerű emberként szívesen segített a szegényeken, de még szívesebben látogatta a gazdag házak dús asztalát. „Istennek és a császárnak” egyformán áldozott, de az éles nyelvű, cinikus Sybill Tessier azt mondta róla egyszer, hogy ő az a bizonyos „langyos” a forró és a hideg között, amelyet még az Úr is kiköp. Különös, hogy a körülmények éppen őt választották ki arra, hogy elmélyítse Léon miszticizmusát s rejtélyes bűntudatát. Az abbé közvetítésével ömlött a fiú ereibe a szentek elragadtatása, önbüntető kegyetlensége, szomjas istenkeresése. S az ő száján át váltak tiltó lángpallossá a kihűlt vallási parancsolatok. E tilalmak kínpadján pusztult el később Léon, amikor szépség iránti szenvedélyében és érzékiségében vétkezni kényszerült ellenük.

Léon pap akart lenni. Tízéves korában elhatározta, hogy kolostorba vonul, s ott, a kísértésektől távol festeni fog Isten dicsőségére. Rajzfüzeteit keskeny, gótikus angyalokkal, lázas, süppedt arcú aszkétákkal, a meggyötört Krisztussal s a kereszt lábánál vergődő Máriával és Mária Magdolnával rajzolta tele. Csupa vázlat, csupa ideges töredék volt minden oldalon. A fény felé röppenő üdvözültek lába az elkárhozottak rémült arcához ért, akik óriási hüllők tekergő szorításából akartak kiszabadulni megfeszült inakkal. A haldokló Szent Sebestyén mögött alattomos ördögpofa vigyorgott. Földre csurgó vérét szomjas varangy szürcsölte.

Azon a napon, amikor a változás történt, Madelaine meglátogatta Tessier-éket. Kora ősz volt már, Rougemont-ék nemrég érkeztek haza Ostendéből, de a szeszélyes időjárás nem tekintett a naptárra, és kánikulai hőséggel rontott a városra. Tessier-ék közeli villájának kertjében világoskék csempéjű, sekély fürdőmedence állott, és Sybill áthívta Madelaine-t strandolni. Akkor ismerte meg özvegy Marais-nét, Léon nagyanyját, aki sötét varjúként ülte meg a Tessier-házat. Soha máshová nem járt, mint a gyárukba és a templomba. Hihetetlennek tetszett, hogy ebből az inas, száraz soványságból szakadt ki valaha Sybill puha, szőke szépsége. Marais-né maga volt a sértődött, keserű bizalmatlanság, mert – pénze vadító párájától éhesen – mindenki kért és akart tőle valamit. Egész életében harcolt, elhárított, védekezett, hogy megőrizze a hatalmas va-gyont, amelyet férjével ketten hordtak össze a tulajdon kétes szentélyébe. Ennek a bálványnak a sorsát nem látta biztosítottnak leánya és unokája kezében. Istennel szemben homályos sértődöttséget érzett, mert úgy gondolta, hogy az égi vezérigazgató megszegte kétoldalú szerződésüket, amelyet ő a maga részéről mindig pontosan betartott.

Madelaine megcsókolta az öregasszony feléje nyújtott, aszott kezét, amelyet az rögtön kapzsin visszahúzott. Marais-né arcán koránál súlyosabb aggság, kóros anyagrabszolgaság szorongása ült, de a háta egyenes volt, mint a deszka.

– Hm… nocsak… – mondta érdes hangon, és úgy szemlélte a félszegen gyötrődő Madelaine-t, mint egy kopasztásra váró csirkét. – A kis Madelaine Rougemont. Képzelem, milyen csapás volt anyádnak, hogy lánya született. Hamarosan ellenségek lesztek, mert ő még egy nőstény svábbogárral is rivalizál. – Rekedt, csúnya nevetést hallott. – No, eredj, fiam. Öltözz át a fürdőházban. Léon kint vár a kertben. Próbáld elcsábítani Jézus Krisztustól. Nekem teszel vele szívességet!

A tízéves Léon rendkívül magas és sovány volt ebben az időben. Sárga fürdőköpenyében hanyatt feküdt az árnyékban, és az égre bámult. Madelaine-t csak akkor vette észre, amikor az mellé telepedett a fűre. Megrezzent. Képzeletködös szemén bosszúság árnya vonult át:

– Ó, te vagy az? Maradj csendben! A felhők játszanak nekem.

Madelaine mellé feküdt, és felnézett a torlódó felhők kövér, fehér-arany menetére a mélykék égen.

– Mit játszanak? – kérdezte súgva.

– Most az Úrvacsorát. Az előbb a Golgota látszott a megfeszített Krisztussal. A nép hadonászott és üvöltött. Rengeteg nép. Tengernyi.

– Ó, asszonyok táncolnak ott hosszú hajjal, meztelenül… Fejüket hátravetik… látod? Most egy furcsa medve ugrik… Hooopp! … Bekapta! Azon az óriási cápán én lovagolok… Szárnyas hal… Úszik a tengerben…

– Nem igaz! – lökte ki Léon a szavakat hevesen. – Ezek pogány képek. Neked az ördög játszik. Ilyet én nem akarok…

– Miért? Csak az az Istené, ami csúnya, szomorú és borzasztó?

– Nem, Istené az, ami jó és szent.

Madelaine felkönyökölt:

– Honnan tudod, mi jó és szent? Nekem, amit a felhők játszottak, jó volt és szent. Te sok mindenre haragszol, és azt mondod rá, hogy az ördögé. Isten nem lehet ilyen… ilyen mérges, vén kárörvendő.

Léon is felült, és nagy, kék, lázkarikás szemével nyugtalanul rámeredt:

– Ez istenkáromlás!

– Te káromoltad Istent azzal, hogy mindenfélét ráfogsz. Én Istennel nagyon jóban vagyok. Nem félek tőle. Csak az emberektől félek. Anyámtól. Meg a te nagyanyádtól.

– El fogsz kárhozni – mondta Léon fulladtan, és egy kicsit távolabb húzódott tőle.

Madelaine élvezni kezdte a helyzetet. Nem tudott ellenállni az ingernek, hogy még jobban megbotránkoztassa a fiút.

– Te kárhozol el, mert mindig poklot meg ördögöket rajzolsz, és jólesik neked, hogy a szenteket égetik, meg kínozzák.

– Nem igaz. Attól megtisztulnak! Így jutnak a mennyországba. – Léon szemébe könnyek gyűltek. – Miért mondasz nekem ilyeneket? Bántotta-lak én?

Madelaine-nek hirtelen nagyon megfájdult a szíve.

– Ne haragudj – mondta –, csak tréfáltam. Nem akartam… Kérlek… ne sírj! – De Léon már arcra borulva zokogott. – Fiúk nem szoktak sírni. Igazán… ez… ez… borzasztó… – Madelaine magánkívül volt, simogatta, csitította Léont, hozzáhajolt, arcát az arcához szorította. – Soha többé nem mondok ilyeneket! Mindig azt játsszuk majd, amit te akarsz. És nem fogok elkárhozni, mert én is jó leszek. Imádkozni fogok mindig, és…

Léon abbahagyta a sírást. Felemelte arcát, amelyen már öröm és meglepetés ragyogott:

– Madelaine, igaz ez? Megfogadod?

– Igaz. Esküszöm!

Léon felült.

– Szövetséget fogunk kötni mi ketten. Az ördög ellen. Tiszták maradunk egész életünkben.

– Jó!

– Te nem ismersz férfit, én nem ismerek nőt. Kolostorba vonulsz.

– Anélkül nem lehetne?

– Lehet, de nagyon nehéz. Anyád férjhez akar majd adni.

– Sohase megyek férjhez!

– Kényszerítenek rá.

– Akkor te veszel feleségül, és senki sem tehet semmit az ellen, hogy betartsuk a fogadalmat!

Léon rábámult:

– Ez igaz… De én pap akarok lenni.

– Ne legyél. A kolostorban is csak festenél. Így nagyobb érdem lesz: a világban élni tisztán.

– Mégsem ugyanaz.

– Nem. Sokkal nehezebb. S éppen ezért többet ér. Úgy értem, Istennek.

Léon tűnődve hallgatott.

Madelaine először ennél a beszélgetésnél tapasztalta, hogy a szó milyen élő varázslat néha. A forró gyerekszívvel kötött szövetség rejtélyes, erős közösségbe zárta őket. Léon már nem csak szenteket, angyalokat és ördögöket rajzolt, hanem felfedezte Madelaine-t. Rajzfüzetében ott hajlongott, feküdt, nevetett, aludt, labdázott csaknem minden oldalon. De különös módon a lány alakját a fiú egy csomó más dologgal társította. Hol idegenszerű, csavart oszlopfő látszott Madelaine arca mögött, hol csuklyás férfialak. Nagy, emberfejű madár szárnya takarta be félig. Boszorkány kergette hegynek felfelé. Lobogó máglyán állt. Hosszú, kopasz, csontvázkarú fák között sétált, amelyek vékony árnyékokat fektettek a lába elé.

– Ezeket miért rajzolod mellém? – kérdezte Madelaine.

– Mert kell. Oda valók.

– De nincsenek igazán ott.

– Ott vannak. Csak másképp.

– Te látod?

– Igen.

– Igaz ez, Léon?

– Nem tudom jól elmondani, azért nem hiszed. De igaz, Madelaine, a szövetségünkre mondom.

Keresték egymás társaságát. Léon nagyanyja lapuló kajánsággal segítette elő találkozásaikat. Sybill Tessier nem törődött vele, s Madelaine szülei halvány terveket szőttek.

Mindent a másik szemével kezdtek nézni. Külön jeleik, szavaik voltak már, melyeket rajtuk kívül senki sem ismert. Érteni kezdték egymás gondolatait. Érezték egymás érzéseit és hangulatait távolról is. Ugyanolyan szavakat használtak, arckifejezésük, mozdulataik hasonlókká váltak, bár saját, teljesen eltérő egyéniségük szerint fejlődtek.

Léon vallásossága, rajongása egyre mélyült, s a pubertás közeledtével mind szenvedélyesebbé vált. Madelaine szelíden tűrte a fiú fanatizmusát, de nem osztozott benne. Végtelenül szerette, sajnálta és féltette őt. A fiú egész lelkével rá támaszkodott. Csupa zárt, nyugtalan, kórosan önző ember között két érzékeny, sóvárgó gyerek: tragikus találkozás volt ez.

Láthatatlan szellemujjak hat éven át szőtték sorsuk egymásba fonódó szövevényét. Nem volt nap, hogy ne találkoztak volna. A nyarakat együtt töltötték Ostendében, ahol Tessier-éknek is volt nyaralójuk.

Léonhoz rajztanár járt; lelkes, törekvő mesterember, de nem művész. Legvonzóbb tulajdonsága az őszintesége volt.

– Léon tehetsége valóságos özönvíz, elsodor engem – ismerte be. – Párizsba kell mennie.

Léon tizenhat éves volt, amikor néhány rajzát anyja Párizsba küldte divatos festő barátjához, s annak áradozó, sürgető levele eldöntötte a fiú sorsát. Sybill hiúsága, kielégületlen művészi nosztalgiája teljes erővel fellángolt: Léon zseniális! Léon egészen megszállott és tiszta, mint egy arkangyal. Dühös harcot vívott érte anyjával. Végül keresztülvitte, hogy Párizsba küldjék a fiút.

A két gyerek fel sem fogta, mi történik. Még örültek is, amíg a szakadás sebe fel nem sajdult bennük. Madelaine megdermedt a rémülettől: mi lesz Léonnal nélküle? Napok, hetek, hónapok jönnek, és nem látják egymást. Léon biztosan belepusztul.

Hosszú levelek utaztak Liège és Párizs között. Léon türelmetlen és rossz levélíró volt, inkább lerajzolta mondanivalóját. Első levele tanárának szakállas portréival, műterme ábrázolásával volt tele. Léont mélyen megragadta Lucien Rocroy egyénisége. Művészete kevésbé. Sokat tud, talán mindent, amit tudni lehet – írta az egyik rajz alá –, de keveset lát. Rocroy sejt és ügyesen sejtet… én majd…

Mindenekelőtt meg kell tanulnom tökéletesen rajzolni és festeni. Rocroy nem akar Rocroyt csinálni belőlem… Aztán Madelaine portréja következett: finom, keskeny kis boszorkányfeje sóvárgó, ferde szemmel és nyitott szájjal. Ma azt álmodtam, hogy te is ide kerültél Párizsba. Így is lesz. Meglátod. Isten nem hagy el engem.

És Madelaine valóban Párizsba került Christine nénihez az első válság után, amely anyja és közötte kirobbant Armand Belgrand miatt.

Belgrand mint az ügyvédjük és a ház barátja gyakran látogatta őket. Elkísérte Madelaine anyját bevásárlásaira, színházba, koncertekre, és „egészen véletlenül” Ostendében is felbukkant minden nyáron. Az emberek már túl voltak a megbotránkozáson, és félhivatalosan elkönyvelték Armand Belgrand-t mint „a szép Amélie Rougemont” hűséges szeretőjét, aki éppoly meghatóvá és szánalmassá vált lassan ebben a szerepében, mint maga a felszarvazott férj. Hiszen az asszony mindkettőjüket csalta az orvossal, s az orvost társadalmi síkjuk átvonuló csillagaival, akiket meg tudott kaparintani Sybill orra elől. Belgrand néha órákig várt pontatlan, minden megállapodásukról könnyen elfeledkező kedvesére annak szalonjában, a zongorán pötyögtetve, sóhajtozva, anélkül hogy ereje lett volna hazamenni.

Belgrand, ha várakoznia kellett, bement néha Madelaine szobájába Héléne-hez. Kérdezősködött, húzta az időt, hogy jogcíme legyen ott maradni. Madelaine eléggé szívelte. Magas, barna, mély hangú, puha ember volt; jóindulatú, érzelmes és tanácstalan. Lassanként összebarátkoztak. Belgrand is szerette a könyveket, és érdekelte a történelem. Voltaképpen régésznek készült, apja kívánságára lett ügyvéd, hogy ne menjen veszendőbe az öreg Belgrand évtizedes, jól kiépített klientúrája. Madelaine hálásan, érdeklődve hallgatta. Tanult tőle, anélkül hogy észrevette volna. Belgrand szépen illusztrált történelmi munkákat, szórakoztató életrajzokat hozott neki. Beszélt a föld mélyében rejlő múltról, izgalmas ásatásokról, elpusztult, ősi kultúrákról, hieroglifákról, titokzatos táblákról, oszlopokról, jelekkel televésett sziklákról, barlangokról, amelyek értelméhez még ma sem tudtak hozzáférkőzni. Madelaine lénye kitárult az ismeretlen, mégis rejtelmesen ismerős ideák felé.

Régész leszek – írta Léonnak. – Belgrand Istentől hozta ezt az üzenetet nekem. Sohasem értettem, mi a honvágy. Héléne mesélte, hogy az öccse valami rosszat követett el itthon, megszökött a törvény elől, beállt az idegenlégióba, és ott meghalt a honvágytól. Kérdeztem, milyen betegség az. Megdagad, sebes lesz valamije az embernek? Nem, mondta Héléne. Sem kívül, sem belül nem látszik rajta változás, mégis elpusztul tőle az ember. Most már tudom, miről beszélt. Nekem is honvágyam van, Léon, azért nem érzem jól magam szegény jó Rougemont úréknál. Oda kell hazamennem, a történelem előtti múltba. Christine néni azt mondja, az ember sokszor él a földön, hogy vágyait kiélje és bűneit levezekelje. Én nagy bűnt követhettem el ott, az elsüllyedt ősvilágban. Olyan izgatott vagyok, ha este erre gondolok, hogy egész éjjel nem tudok aludni. Elképzelem, hogy ketten odautazunk majd, azokra a helyekre, ahol megtalálhatjuk az én hazám nyomait. Sokat-sokat fogok tanulni, hogy segíthessek megfejteni a régi kőtáblák ismeretlen jeleit.

Madelaine-nek, különösen Léon távolléte óta, nagyon sokat jelentett Belgrand barátsága. De Belgrand-t is lebilincselte a kislány szenvedélyes érdeklődése, égő fantáziája és intelligenciája. Az őstörténet eddig fiatalkori becsvágya, kedves elhunytja volt csupán, s titkos kultusszal áldozott neki. Most azonban papnőre akadt, aki hitével új életre keltette a tetszhalottat. Együtt olvastak, tanultak, lelkesedtek. Belgrand tudatos számítással már akkor kereste fel a házat, amikor szeretője nem lehetett otthon.

Néhány hónapon át zavartalanul élvezték ezt a szellemi idillt, amelyről Madelaine kimerítő tudósításokat írt Léonnak, s barátja válaszleveleiből részleteket olvasott fel Belgrand-nak. Léon nagy érdeklődéssel követte Madelaine tanulmányait, örült neki, s színes tervekkel járult hozzá elképzeléseihez. Az ő képzeletét is felgyújtotta Madelaine lelkesedése, bár vallásossága miatt fenntartásai is voltak: A reinkarnáció gondolata nagyon rokonszenves nekem – írta –, de nem fogadhatom el hittételnek. Belátom, hogy az életnek sokkal mélyebb igazságú hátteret adhat ez a pogány eszme, mint az egyszeri születés egyenlőtlen lehetőségei. Vézelay abbé, akinek levélben feltettem a kérdést, azt válaszolta, hogy Isten világában nagyon sok lehetőség áll fenn a lélek fejlődésére reinkarnáció nélkül is. Krisztus mondja: „Az én atyám házában sok hajlék van”, és Nikodémusznak pusztán a lélek újjászületéséről beszélt. Krisztus nem szól a reinkarnációról, és számomra ez a döntő, mert én csak az ő útján járhatok. A te hiteddel szemben mégsem vagyok türelmetlen, sőt szeretem és szépnek találom. Már nem félek, hogy elkárhozol, hiszen a tisztának minden tiszta. Tudom, hogy Isten nem a betű, hanem a lélek szerint ítél.

Aztán egy délután összezavarodott minden. Belgrand Madelaine szobájában tartózkodott, mint az utóbbi hónapokban mindig. Héléne nyugodtan magukra hagyta őket. Belgrand Platón Tomaioszából olvasott fel Madelaine-nek. Meglehetősen közel ültek egymáshoz a kereveten. Belgrand a dereka mögé gyűrt párnákra támaszkodott, Madelaine mellette kuporgott felhúzott térddel. Egyszerre kinyílt az ajtó, és dúltan, falsápadtan megjelent az anyja. Kócos, vörös haja gorgófőhöz tette hasonlóvá. Szeme alatt kék árnyék sötétlett, szája rángatózott. Olyan indulat hője csapott ki belőle, hogy mindketten mozdulatlanná dermedtek. Azután hozzájuk ért a nyálkás, elképesztő gyanú, a borzasztó, a kimondhatatlan és aljas. Madelaine érzékeny idegeit úgy megterhelte ez a gonosz sugárzás, hogy egész testében remegni kezdett tőle, anélkül hogy pontosan értette volna, miről van szó. Belgrand, szerencsétlenségére, mélyen elpirult.

– Amélie… azt hittem… – dadogta ügyefogyottan, és felugrott.

– Tudom! Azt hitte, most is végigturbékolhatja Madelaine-nel az egész délutánt, míg a jámbor Amélie hazaérkezik! A megértő Héléne persze néhány frankért szívesen elpárolog az útból!

– Amélie! Elment az esze! Halálra rémíti ezt a gyereket! – mondta hevesen Belgrand.

– Gyerek? Ó, igen! Miért nem azt mondja, hogy segített tisztába tenni tizenöt éves korában? Hetek óta figyelem, mi történik a hátam mögött. Nem akartam elhinni. De most… – csukló, ugató zokogásban tört ki, amely görcsös, hisztérikus nevetésbe csapott át.

Már ott állt a háta mögött a rémült Héléne, a leselkedő Berthe, Céline és a házmesterék.

– Madame! Kérem, könyörgöm! Egy pillanattal ezelőtt hagytam el a szobát. Csillapodjék! Szegény kislány azt sem tudja, mivel vádolja… Ártatlan, mint egy csecsemő. Az életemre esküszöm! – Héléne vad felindulásában elfelejtett sírni. Ott topogott viharzó úrnője körül, akinek dühét sikerült magára vonnia.

– Takarodjék! Azonnal! Csomagolja össze a holmiját, és menjen! Maga a felelős mindenért. Ennyi év után! Az én házamban! Csúf, vén vipera! Csak azért, hogy ellenem…

Madelaine eszmélete hirtelen kialudt.

Azután lassanként visszaszivárgott az agyába mindaz, ami történt. Reszketett. Hányinger fojtogatta. Ágyban feküdt. Éjjeli lámpájának fényét piros kendő tompította.

Mellette az apja ült.

– Hol van Héléne? – kérdezte összekoccanó fogakkal.

Tagjai fájtak, mintha nagy láza lett volna.

– Elment.

– Velem mi lesz? – Inkább önmagának tette fel a kérdést, annyira megszokta, hogy semmiben sem számíthat erre az ernyedt, összetört ember-re, akinek testén áthatoltak az események, mint vastag falon a rádióhullámok.

– Anyád azt akarja, hogy szigorú intézetbe küldjelek. Az apácákhoz vagy…

Madelaine-ban ordítani kezdett valaki legbelül. Csúnya, vad sikoltásokat hallatott, de ő nem engedte a szájához e szörnyű hangokat. Halkan beszélt, egészen halkan, csak annyi rést engedve gondolatainak, hogy ki ne zúdulhasson mellette az egész lázadva őrjöngő hanglégió:

– És te mit akarsz, apa? Te mit akarsz velem?

– Én…

Apjának reszketett a szája.

– Apa! – És most egyetlen jajdulás kiszabadult, egy hang abból a fájdalomüvöltésből, amely rázta belül. – Én tudom, hogy neked mindig rossz volt, amikor meg kellett szidnod Emilé Viliot miatt, mert anya úgy parancsolta. Tudom, hogy most is azt hiszed, meg kell tenned, amit anya akar, de ez egészen más! – Felült, görcsösen kinyúlt az ágyból, és apja térdét markolászta. Teste verejtékben úszott. – Ha intézetbe küldesz, vagy az apácákhoz, a harisnyámmal addig szorítom a nyakamat, amíg meg nem fulladok!

Apja felemelkedett, és visszanyomta az ágyba. Magánkívül volt, verejtékezett ő is:

– Nyugodj meg, drágám. Jól van… Rendben van… Majd mindent rendbe hozunk… Felhívom a doktort… Egészen belázasodtál.

Madelaine kimerülten feküdt, de érezte, hogy tovább kell erőlködnie, mert most megragadta azt a puha tömeget, amelyet ha elenged, önnön tehetetlen súlyától megint elsiklik tőle.

– Ezt nem lehet rendbe hozni. Te is tudod. Anya miatt. Máshová nem megyek, csak Christine nénihez, Párizsba. Ott tovább tanulhatok.

– Anyád nem fog beleegyezni.

Madelaine kinyúlt a takaró alól apja kezéért, és közelebb húzta magához.

– De te, te is itt vagy, apa!

– Anyád ragaszkodik hozzá, hogy…

– Anya! Amikor bejött hirtelen a szobába, sírt és nevetett… Gyűlölt engem. Rettenetes volt. Te is gyűlölsz engem, apa?

– Istenem, miket beszélsz!

– Azt hiszed, valami olyat tettem Belgrand-nal, amit becstelen asszonyok tesznek a szeretőjükkel az ágyban?

– Nem, nem! – nyögte az apja kínlódva.

Madelaine elengedte az apja kezét, és a fal felé fordult.

– Tudod, hogy nem tettem semmi rosszat, mégsem mersz segíteni nekem. – Olyan tehetetlen keserűség öntötte el, hogy már nem törődött semmivel. – Menj, és mondd meg anyának, hogy elintézted, amit rád bízott!

Apja csusszanó léptei eltávolodtak az ágytól, majd becsukódott az ajtó.

Jó, hogy az ember halandó – suhant át Medelaine ólmos fején. – Így mindig el lehet menekülni mindenki elől.

Reggel Berthe ébresztette fel mély álmából. Csupa riadalom és részvét volt.

– Készüljön fel, szívem! Elutazik az édesapjával Christine nénihez Párizsba.

Medelaine-ban kisütött a nap:

– Léon! Látni fogom Léont!

És örömében hevesen sírni kezdett.

Holdtölte

Madelaine csak Párizsban, Christine néni lakásában, a Rue St.-Séverinen értette meg, milyen hideg, üres ház volt a Rougemont-villa. Ezt a furcsa, rendetlen kis világegyetemet sajátos szellemiség telítette. Nem volt szép és pompás, sőt inkább kopottas, de nemesen, meghitten az, mint egy kedves, bölcs barát, akit a kor napról napra meghatóbbá és vonzóbbá finomít. Még a tárgyaknak is lelkük volt Christine néninél, mert nemcsak emberek, hanem a túlvilág lakói is használták őket. Az öreg hölgy szerint titokzatos módon helyüket változtatták, pattogtak, felemelkedtek, lezuhantak, elrejtőztek, máshonnan kerültek elő, mint ahova tette őket; sóhajos, zengő, pusmogó, rejtélyes élettel töltötték meg a négy nagy, zsúfolt szobát. Szőnyegek, függönyök, ablakvédők, nehéz kerevettakarók, rengeteg bojt, szalag, fénykép, nagy hasú, vajszínű, virágos porcelánkályhák, spanyolfalak védték puhán, dúsan a helyiségeket a külvilág ellen. Nagy majolikavázákban rengeteg virág hervadozott mindenütt, kellemes, de fáradt szagokkal terhelvén meg a levegőt.

Héléne Madelaine-t egyszer a temetőbe vitte sétálni. Ősz volt már, vénasszonyok nyara. A sárgás, bágyadt napfényben rőtszínű pillangók röpdöstek; a sírokat és a földet puha, nyirkos levélszőnyeg fedte. Akkor, ott érzete meg életében először a tetteken túli béke szépséges szomorúságát. Ez a szomorúság jó volt, jobb minden aktív nyugtalanságnál, még az örömök feszült és fárasztó igézeténél is. Christine néni lakása erre a párásán csillogó, levélszőnyeges, szelíd temetőre emlékeztette Madelaine-t.

Nagynénje komoly és ünnepélyes volt, amikor Pierre szobájába vezette.

– Eddig még senkivel sem osztotta meg a szobáját – mondta –, de már évekkel ezelőtt közölte velem, hogy te fogsz benne lakni. Szeret téged. Egy régebbi életében sokat jelentettél neki.

Varázslatos dolog volt Christine nénivel együtt lenni. Semmi sem történt szabályosan, unalmasan és körülhatároltan. Emberek és események nőttek ki véletlen előzményekből. Határtalan perspektívák nyíltak a múlt transzcendens függönyei mögött és a sejtelmes jövőben. A történések látszólag szürke értelmén túl másfajta, gazdag, tündéri tartalmak bontakoztak ki. A prózai élet csak mellékesen, árnyszerűen hömpölygött tova a képzelet dús valósága mellett. Séphirine-t, az öreg mindenes-szakácsnőt Christine néni „ragyogó médiummá” képezte ki. Séphirine transzban beszélt, gépiesen írt, álmokat fejtett, mindenki mellett ott látta elhalt hozzátartozóit, néha még jósolt is. Kövérkés, magas, lisztesen fehér arcú asszony volt, tele jelentős, alig kifejezhető mondanivalókkal. Sötét, borús szeme minden emberen és tárgyon olyan pillantással pihent, mintha valami rendkívüli, természetfeletti esemény mozzanatában látta volna őket. Tömpe orrának széles cimpái remegtek, száját összeszorította, kócos, szürke, nagy fejét ámultan ingatta, vagy nagyokat bólogatott. Főzés közben, hosszú, barna szivarral a szájában, izgatottan be-berontott időnként Christine nénihez, hogy valami éppen kihallgatott túlvilági pletykát közöljön vele, melyet az mohón és felvillanyozva rögtön elfogadott. Ha kétség merült fel benne egy-egy részletre vonatkozóan, leültette Séphirine-t, aki nyomban, könyökig felgyürkőzve, sokszor tésztás kézzel írásban válaszolt kérdéseire. Amint egy bútor megroppant, üvegholmi csörrent a kredencben, csak összenéztek, mint akik pontosan tudják, miről van szó:

– Egy rövid, egy hosszú. A kis Rampillon megint nyugtalan az anyja miatt.

Vagy:

– Látod, Séphirine, mégiscsak három gyertyát kellett volna gyújtanod szegény Marthe néniért. Pierre most haragszik.

Ilyeneket mondogattak egymásnak, de sokszor a láthatatlan jelenlévőkhöz beszéltek kedvesen, elfogulatlan társalgási hangon:

– Kopogj még egyet, kicsikém! Úgy, köszönöm. Most már tudom, hogy te vagy. Nem felejtek el imádkozni érted. Kevés? Jó. Megtoldom még két Miatyánkkal.

Ez a túlvilági imakoldus szerintük a Dauphin volt, aki még mindig nem érezte magát eléggé erősnek, hogy újra megszülessék.

Madelaine határtalanul élvezte ezt a kedves őrültekházát. Mulatott, borzongott, részt vett mindenben. Christine néni igézete alá került anélkül, hogy egy pillanatra is feladta volna éberségét. Tudatosan merült alá a Rue St.-Séverin-i lakás varázslatába.

Pierre szobája valóban egy élőnél elevenebb, nagyon kedves kísértet légkörét árasztotta. Fényképei, rajzai, teniszütője, könyvei, ruhái a szekrényben, szalagos gitárja a falon szinte egy másik, végtelen dimenzióba derengtek át, és sohasem hűltek ki egészen a testetlen tulajdonos asztrálkezétől.

Léon kereste fel őt Christine néninél aznap délután, hogy megérkezett. Mindketten váratlanul elfogultak voltak. Újnak s valahogy még sokkal jelentősebbnek tűntek egymásnak. Madelaine először remegett meg attól, hogy Léon már nem kisgyerek, aki arcra borulva sír a fűben, hanem magasra nyúlt fiú, akiből hamarosan férfi lesz. Öröm és szomorkás izgalom szúrt bele, ahogy végigkutatta sima, finom, ideges arcát. Milyen szép – gondolta csodálkozva. – A szája… milyen is?Akkor még nem tudta meghatározni, mert csak érzésemlékei voltak hozzá, hogy Léon nagy, telt szája végtelenül érzékeny, de ugyanannyira sóvár, buja is. Szürke szeme riadt és szenvedélyes. Csak később, érett fejjel fejtette meg Léon arcának szimbólumait. A fiú haja valamelyest megsötétedett, de még mindig egy görög pásztorfiú dús hullámaival simult hátra széles homlokáról.

Nem merték érinteni egymást. Azelőtt fogalmuk sem volt a testükről. A másik csak lelke, gondolatai, szavai függelékének tetszett. Az együtt töltött nyarakon Ostendében vidáman összekapaszkodtak a vízben, lábuk, karjuk egymásba kulcsolódott. Léon szálkát szedett ki Madelaine térdéből, a vérét kiszívta utána. Madelaine napolajjal kente be Léon hátán, vállán a gyönge bőrt, de mindennek nem volt semmi jelentősége. Most testük közelségétől remegtek. Szavakról szavakra lépkedve közeledtek egymás felé, amelyek kiálló kövekként hevertek érzéseik sebes sodrú vizének ágyában. Léon mindennapi életéről mesélt, félénken kerülgette problémáját, amelyről írni sem mert eddig: a meztelen, ijesztő némbereket a műteremben, akiket rajzolnia kellett.

– Borzasztó ez, Madelaine. Már régen szólni akartam róla… – szeme zavartan félresiklott. – A modellekről Rocroynál. A testük gyönyörű. Most már biztos vagyok benne, hogy a hús formái szépek és szentek is lehetnének, látható hangjegyei valami isteni melódiának. De ezek a némberek ördögi tartalommal töltik ki e formákat. Ha megmozdulnak és megszólalnak, a pokol nyílik ki a lelkükben. Csúfolnak, és el akarnak buktatni önmagam előtt.

Madelaine-en hideg riadalom lett úrrá.

– És te?

– Abban a pillanatban, amint beszélni kezdenek, ocsmány szavakkal próbálnak megfertőzni, és sikongva nevetnek hozzá. Gyűlölöm őket! Amikor mozdulatlanok és némák, akkor is veszedelmesek. Soha nem fogok engedni ennek a kettős varázslatnak, de erősen megkínoz. Ha tudnád, micsoda álmaim vannak!

– Álmodban elköveted velük a… bűnt?

– Nem, velük nem – Léon egészen meggörnyedt a széken. – Veled álmodom, Madelaine. – Hirtelen felpillantott. Szemében szorongás és kétségbeesés sötétlett. – Meg fogsz utálni, tudom. Mégis be kell vallanom neked. Azok a meztelen asszonyok álmomban mindig a te arcodat viselik. Sohasem tudnék más nővel így, ilyen közel és egészen együtt lenni. Nem kívánom. Idegen. De te!… Madelaine, én megszegtem a fogadalmat. Veled. Sohasem lettem volna pap, mert én téged… másképpen is szeretlek.

Madelaine-ban a zavart izgalmat diadalérzet forró édessége mosta el:

– Én nem utállak ezért, Léon, mert titokban mindig reméltem, hogy… úgy is szeretni fogsz majd, ha a feleséged leszek. Nem akartam, hogy pap légy. Úgy tudom, Krisztus nem tiltja a férfi és az asszony szerelmét a házasságban. Csak a paráznaságot ítéli el.

Léon komolyan, csendesen nézte Madelaine-t. Egészen sápadt volt.

– Te vagy az egyetlen – mondta halkan. – Soha nem fogok más nőt érinteni, és ha az álmaimon nem tudok is úrrá lenni, annyira vágyom utánad… a testem egészen tisztán kerül majd hozzád. Isten engem úgy segéljen!

Léon a Rue Tourlaque-on lakott egy katolikus férfiotthonban. Rocroy műterme a Boulevard Montparnasse egyik mellékutcájában, egészen közel volt Christine néni lakásához. Onnan jött fel mindennap, késő alkonyatkor Madelaine-hez kimerülten, nyugtalanul. A délelőttöt ő is, mint Madelaine, a tanulmányaival töltötte. A hely, ahol lakott, egyúttal magánszeminárium is volt, ott készült fel a vizsgáira.

Madelaine-hez kedves, öreg, nyugdíjas tanár járt, Christine néni régi barátja, aki óvatos bölcsességgel hozott helyre mindent, amit Emilé Viliot szétdúlt és elrontott Madelaine lelkében. Gaston Argout nagy műveltségű, finom és törékeny aggastyán volt, de szellemileg annyira eleven, derűs, hogy Léon zaklatott, fáradt fiatalsága öregségnek hatott mellette. Minden iránt érdeklődött. A jelenségek között meglepő összefüggéseket talált. Villámfényű hasonlatainak ereje összefogta, és tanítványa kezébe helyezte tárgyának lényegét. Sohasem hatott unalmasnak. Órái izgalmas, költői játékok voltak, kirándulások Utópiába, és kirándulások a múltba, Madelaine nosztalgiáinak tűzgócába. Belgrand a kapu előtt ácsorgó, tudatlan kezdő volt Gaston Argout mellett ezen a téren. Madelaine úgy hitte, Argout szelleme kimeríthetetlen, tudása határtalan. Kapcsolatuk rögtön meghitten bizalmassá vált, zavar nélkül tette fel neki a kérdéseit.

– A tudás, kedvesem, nem újonnan szerzés, hanem visszahódítás – mondta neki Argout. – Amit a világ összes könyveiben leírtak eddig, a tudomány, a művészet, a filozófia minden terméke töredék csupán. Elenyésző része annak, amit az ember szelleme tartalmaz.

– Ó, Monsieur Argout, az emberek nagyon buták néha.

– Kétségtelenül. A tudatlanság, éppen úgy, mint a halál, leigázta őket. De mindez csak látszat. Figyeljen jól, kicsikém. Az ember, minden egyes ember szelleme isteni eredetű. Öröktől fogva létezik. Bírja a legsúlyosabb léttitkokat, a mindenség hatalmas tudását és erejét, de sötét, kábult álomba szunnyad a hús révületében. Olyan ez, mint egy gonosz képzet halálos, lidércnyomásos kényszere. Amikor az ember helyesen tanul, fokozatosan a saját tulajdonára, szabadságára és hatalmára ébred. Egy ideig könyvek nyomdokain halad, aztán megnyílik a benső vénája. Az élet, az emberek, az események, a formák, a vonalak, a hangok vezetik tovább immár a saját lábán, befelé önmagába, a tudás kimeríthetetlen forrásához. És akkor nincs többé…

Madelaine-t remény és kétkedő izgalom fogta el.

– Mit gondol, Monsieur Argout, ha nagyon-nagyon szorgalmasan tanulok, és eljutok a saját belső vénámhoz, meg tudom majd fejteni az etruszk és a krétai agyagtáblákat, a líbiai szövegeket vagy a hettita képírást?

– Miért ne?

– És a piramistitkot? A Nap-kapu naptárfrízének mindhárom értelmét… és Szíriát oszlopainak ismeretlen jeleit?

– Ami formát öltött, kedvesem, a szellemből vetült ki. A maga szelleme is ott volt a lét minden mozzanatánál, és magában rejti Isten titkait. Persze nem mint Madelaine Rougemont. Azt is mondhatnám, maga és e titkok között egyedül Madelaine Rougemont a válaszfal.

Madelaine agya erőtlenül kapaszkodott e gondolat magassága felé.

– Úgy érti, saját énem és nevem akadályoz a tudásban?

– Nem akadályozza, csak félrevezeti. Maga mérhetetlenül több, mint a mostani személye. Szellemének sok öltözéke, neve és lakcíme volt már az évezredek folyamán, de e külső keretek lényeggé sűrűsödve mind beleolvadtak abba az önvalóba, melynek azonossága sohasem szűnik meg. A személyiség mindig korlátozás, akadály, klauzúra egy bizonyos tapasztalás érdekében, s mint ilyen, elhatárolja a határtalant, amely így végtelenből végessé, egészből töredékké válik.

– Tehát meg kell halnunk, hogy szellemmé legyünk, mert csak így ismerhetjük meg azokat a titkokat, amelyeket az előbb…

Argout nevetett:

– Szó sincs róla! A kitartás és a becsvágy igazán nem hiányzik magából, gyermekem. Éppen a testünkben kell megszerezni a tudást, különben e kulcsokkal sohasem nyithatnánk ki az anyag világából való szabadulás kapuját. Ez az ember súlyos és nagyszerű feladata. Ezért görgeti sorsa életből halálba, hullámhegyről hullámvölgybe, örömből fájdalomba, hogy ezt az egyetlen, legfontosabb tennivalóját felismerje.

Léon szenvedélyes templomlátogató volt. Madelaine követte bolyongásaiban, szívesen kóstolgatta a fiú lelkén át a különféle hangulatok ízeit. Léon csak templomban tudott megnyugodni.

– Úgy érzem – mondta Madelanie-nek –, hogy a sok elhangzott ima és tiszta szó körülfog, barikádot emel a világ és közém. Számomra ez az egyetlen védelem és otthon. A művészet és Rocroy műterme izgalmas, veszélyes csatatér. Hajszol a megnyilatkozás kényszere és a becsvágy, hogy végigharcoljam ezt a harcot. A liège-i házban éppúgy, mint az utcán, a szobámban, a tanteremben, a moziban, a földalattin és az autóbuszon rossz sejtelmek, kísértések rohannak meg, de a templom, az tabu. Ott Isten békessége száll meg.

– És velem nem tudsz megnyugodni? – kérdezte Madelaine.

– Te nem vagy külön tőlem… te bennem vagy.

A Saint-Pierre de Montmartre elragadó oltára előtt álltak késő délután. Léon arca kimerült volt, és egészen szelíd.

Madelaine keze a fiúéhoz ért, de Léon most nem vonta el az övét, mintha parazsat érintett volna. Belekarolt Madelaine-ba, szorosan összesimultak.

– Itt még ez is hűvös és tiszta, mint a szökőkút suhogása – súgta lehunyt szemmel, és mosolygott.

Vasárnap délelőtt a múzeumokat járták. Christine néninek eszébe sem jutott, hogy korlátozza őket az együttlétben.

– Ne higgyétek, hogy annyira öreg és ostoba vagyok már, csak bízom bennetek – mondta barátságosan. – A fiatalok sohasem felelősek teljesen, mert a vágy nagyon erőszakosan és leleményesen rohanja meg őket. Szépek, szerelmesek, ártatlanok és gyanútlanok vagytok. Pierre majd vigyáz rátok.

Madelaine nevetett, Léon bosszankodott.

– Ezt nem kellett volna mondania. Tudja, hogy össze akarunk házasodni. Csak nem képzeli, hogy…

Mégis volt egy pillanat, amely a nevetséges és bosszantó Christine nénit igazolta.

Léon már korán délután eljött Rocroytól, aki nem tartott órát, mert beteg volt. Christine néni mélyen aludt. Séphirine álomtól holdkóros arccal nyitott ajtót, aztán újra a szobájába zárkózott. Madelaine is az ágyán hevert könnyű pongyolában, takaratlanul. Langyos, napos, ibolyaillatú március ömlött be a résnyire nyitott ablakon, de a nagy cserépkályha is ontotta a meleget, mert Séphirine tüzet rakott benne a hajnali hűvösségben. A levegő bágyasztó volt. Madelaine-t ólmos, tavaszi fáradtság nyűgözte le. Már a csengetésnél megérezte, hogy Léon az, és e szokatlan órában valami szokatlan előérzet markolt bele szorongó izgalommal. Léonnal mindig valami forrón áradó nyugtalanság lépett be hozzá, de most ez fullasztó, erős feszültséggé fokozódott.

– Beteg vagy? – kérdezte ijedten, amikor meglátta a fényben Léon beesett arcát, karikás szemét.

– Nem. Miért? – Léon zavart volt, pillantása üldözötten bújt előle.

– Lefogytál. Lázad lehet.

– Étvágytalan vagyok. Rosszul alszom.

– Léon, bánt valami?

Léon távolabb tőle leült, és nem nézett rá.

– Tudod. Nem lehet segíteni rajta. Várni kell. Vannak napok és hetek, amikor rosszabb, mint máskor. Most, tavasszal például…

Madelaine nem tudta, a szánalom volt-e benne erősebb, vagy a kíváncsi, lázadó sóvárgás. Lesiklott az ágyról, és a fiúhoz lépett.

– Igazán nem lehet segíteni rajta, Léon? – kérdezte halkan.

Léon riadtan felnézett, és meglátta maga előtt karnyújtásnyira Madelaine-t a szétnyílt, zöld selyempongyolában.

– Ne… – mondta hárítón. – Menj!

– Miért kínzod magad? Én nem törődöm semmivel. Azt akarom, hogy neked jó legyen, hiszen úgyis…

Léon felemelkedett, talán hogy elrohanjon, de Madelaine már átölelte. Ő volt az erősebb, tudatosabb, ő volt a pogány és a szabad. A fiú első kétségbeesett, bűntudatos és halálosan éhes csókja benne csak tüzes örömöt és gáttalan készséget keltett, de Léon idegzetében hirtelen megérezte a rövidzárlatot. A fiú karjának szorítása elernyedt.

– Hallod? – kérdezte tág szemmel.

Madelaine fülében forró tenger zúgott.

– Nem. Mit?

– Figyelj!

Kábulatán át gyönge zengést érzékelt. Aztán ez a finom hang valahogy úgy ért hozzá, mint buborékhoz a tű hegye. A vágy piros léggömbje hirtelen szétpattant. A hang forrása Pierre szalagos gitárja volt a falon. Úgy rezgett, mint amikor az ablaküveg egy zongorahangra rezonál. Sohasem hallotta azelőtt. Nyomasztó, egyre erősödő, baljós jelenlét érzése borította el. Félt. Elengedték egymást.

– Pierre… – súgta Léon.

– Talán csak egy nehéz kocsi ment el az ablak alatt…

– Nem. Te is érzed. Pierre vigyáz ránk.

Madelaine nem bírt tovább a szobában maradni.

– El akarok menni. Ki az utcára! – mondta száraz torokkal. – Várj rám a szalonban.

Rocroyt látogatták meg. Léon már régóta ígérte, hogy elviszi hozzá. Az úton odafelé zavar ereszkedett közéjük. Madelaine szégyenkezett. Csodálkozva és kínlódva folyton a paradicsomi bűn analógiájára gondolt. Argout szoktatta rá, hogy minden dologhoz analógiát keressen, de nem tudta bűnnek látni azt, ami történt volna. Szégyenkezése inkább Léon gátlásainak szólt. A fiú szemén át nézett önmagára. Rettegett, hátha örökre elvesztette. Sírni tudott volna, dühösen és tehetetlenül.

– Nagyon utálsz most? – kérdezte elkeseredetten.

– Jobban szeretlek – mondta csöndesen Léon. – És még erősebben hiszek.

Az első mondat ujjongó felszárnyalását súlyos és szigorú vasajtó becsapódása követte.

– Léon, szerinted nagyon nagy vétek lett volna, ha…

– Több, mint vétek. Bukás lett volna Isten és önmagam előtt. Ez a próba életem gerince. A gyötrelmek tisztítanak és erősítenek. A cél, amelyért küzdök, minden áldozatot megér: te vagy az. Csak így tudlak elfogadni az én belső törvényeim szerint, Madelaine.

– A te bíráid nagyon szigorúak. A Bibliában és a templomodban laknak. Ma már másfajta emberek élnek a földön.

– Lehet. De a másfajta emberekhez nekem nincs semmi közöm. Igazad van abban is, hogy az én bíráim nem ismernek irgalmat. Éppen ezért vigyáznom kell magamra.

– Talán már nem tart sokáig. Két év múlva megesküdhetünk.

– Én is úgy számítom. Két év. Gondold csak el, nem is nagy ár azért, ami utána következik. Mennyivel tökéletesebb lesz akkor, ha szépen kivártuk és megszolgáltuk!

Vajon tökéletesebb lesz-e? – villant át Madelaine-en, és valami fásultság fáradt előérzete csapta meg. – Most lenne szép. Most! – gondolta lázadozva. – De Léon nem érzi ezt. Léon valahogy… beteg és furcsa. Születése óta járomba fogták a fanatikus, láthatatlan bírák… Sajnálta, nagyon szerette, és elégedetlen volt vele.

Rocroyt reuma kínozta; borús és kedvetlen volt, de láttukra felderült.

– Gyertek csak, aprószentek! Már egészen kivert kutyának éreztem magam! Ilyenkor fizetek azért, hogy nem nősültem meg. Gyalázatosan egyedül vagyok.

Óriási kereveten feküdt szakállas oroszlánfejével, vörös bársonyköpenyben. Petyhüdt nyaka patyolatfehér, szétnyílt selyemingből nyúlt ki. Barázdás, duzzadt, táskás szemű, szürke arca a falra, az állványokra akasztott és a fal mellé támasztott festményekről virító fiatal, rózsás testek, virágok, ködből felizzó színfoltok riasztó ellentétének hatott. Csak dióbarna szeme maradt mohó, cinikus és fiatal. Madelaine félt a szemétől. Rocroy némán, hosszan nézett rá, s ő szeretett volna a feje búbjáig betakarózni előle. A férfi arckifejezése egészen keserűvé torzult, a fejét csóválta.

– Gyalázat! – tört ki belőle. – Csak egy perverz kontár intézheti így a dolgokat! – Felnyögött. – Ha jobban leszek, le foglak festeni! Hány éves vagy?

– Tizenhat.

– Hát nem szörnyű?! Tizennyolc éves koromban talán én is olyan vakon és félszegen ültem volna melletted, mint az én fiatal tanítványom. Öreg, elhasznált, tehetetlen ronccsá kell omlani ahhoz, hogy teljesen felfoghassuk és hét érzékkel élvezni tudjuk a szépség eleven remekművét!

Léon feje rákvörösre gyúlt.

– Úgy érti, Monsieur Rocroy, hogy… ruha nélkül akarja lefesteni Madelaine-t?

– Szeretném, fiam! Szeretném! Bűn egy ilyen testet beburkolni. Követni kellene ecsettel minden árnyalatát és állapotát, mint a tavaszét. A fejét ismerem a rajzaidról. Finom, testetlen kis ékszer. De nem érzed hiányosnak az aktja nélkül?

– Monsieur, Madelaine nem olyan lány, akit…

– Tudom. Egy csomó ostoba előítélet tiltja neki, hogy a halhatatlanságot szolgálja azzal, amit Istentől kapott. Ismered az elásott talentum példázatát?

– Az a lélekre vonatkozik!

– A művészet isteni jogára és kötelezettségére vonatkozik, fiam. Te nem érzed, hogy ez a kislány itt melletted meztelenül ártatlanabb, mint a legszentebb imádság?!

Madelaine már furcsán feloldódva, szinte személytelenül ült ott, élvezte az egyenlőtlen vitát. Léon háborgott belül, de nem voltak érvei.

– Érzem. De az nem arra való, hogy…

– Hát mire való? Csak arra, hogy majd megtermékenyítsd, és a szülések tönkretegyék?! Ennyit az állatok is tudnak. A szépség titokzatos, hatalmas többlet; a mulandóban az örökkévaló. Művész vagy, fiam, te is. Éretlenséged, dogmáid és gátlásaid ellenére… Te nem kívánod őt lefesteni meztelenül?

Léon most egészen sápadt volt, és csaknem nyugodtnak látszott.

– Le fogom festeni őt, Monsieur. Csak én fogom lefesteni, és senki más!

Rocroy elmosolyodott.

– Rendben van. De siess vele! Olyan soha többé nem lesz, mint ma, és holnapután már nem fog hasonlítani holnapi önmagára!

– Becstelen állat! – mondta Léon hazafelé menet. – Sajnálom, hogy elvittelek hozzá.

– Én nem – mondta Madelaine. – Rocroy valóban becstelen, de érdekes állat.

Madelaine az első évben nem utazott haza nyáron. Az apja látogatta meg időnként. Léon is keresztülvitte, hogy a városban maradhasson. Sybill Tessier havonta egy hetet Párizsban töltött, és magával cipelte a két gyereket mindenüvé. Néha Rocroy is csatlakozott hozzájuk. A Prunier-nél ebédeltek, operába, színházba, koncertre mentek együtt. Sybill nem is sejtette, hogy Madelaine-t és Léont mennyire nem tették boldoggá ezek a zajos, színes napok. Jobban szerették a múzeumok, templomok hűvös csendjét s hosszú sétáik színhelyét: a Cimetière Montmartre keskeny, meredek utcáit.

Madelaine csak apjával és Berthe-tel levelezett, néha Héléne is írt neki egy-egy könnyáztatta levelet Brüsszelből, ahol állást vállalt, de az anyja hallgatott. Apja persze sohasem mulasztotta el levele végére odaírni: Szeretettel ölelünk anyáddal. De ő nem válaszolt e fiktív üzenetekre.

Második éve élt már Christine néni szellemektől zsúfolt tanyáján a Léonnal való együttlétek lappangó feszültségében, Argout szellemiségének és ihletettségének mágiájában, amikor egy reggel Séphirine lelkendezve megsúgta neki, hogy levelet fog kapni az anyjától. Pierre üzeni. Legyen elővigyázatos. Ne az indulataira hallgasson, hanem Krisztusra. Madelaine nem sokat törődött az érzelmes jóslattal, amelyhez hasonló több is született naponta a Rue St.-Séverin-i lakásban. Egy hét múlva azonban valóban megérkezett anyja furcsa, zavaros levele:

Várom, hogy írj. Hónapok óta várok rá. Belebetegszem a várakozásba. Nem tudnál te közeledni anyádhoz? Micsoda rejtélyes, idegen, kemény anyagból gyúrtak téged?! Sohasem érezted meg, hogy szégyenkezem, búsulok, és vágyom utánad?! Belgrand meggyőzött, hogy súlyosan tévedtem. Hónapokig nem jöhetett a házunkba. Írt, meglesett, közvetítőket keresett, akik addig környékeztek, amíg meghallgattam. Nem volt könnyű dolga: elvakított az aggodalom miattad. Ez az egyetlen mentségem azért a megrázkódtatásért, amelyet okoztam neked, szegény kicsikém. Féltettelek! Gyerek vagy még, nem tudod, a férfiak milyen önző bestiák. Belgrand valóban kivétel, erre gondolnom kellett volna, de nem voltam józan… Ne kívánd, hogy bocsánatot kérjek. Légy nagylelkűbb nálam. Akármi történt, a gyermekem vagy. Madelaine, kislányom! Öregszem. Az egész világból nem marad meg nekem semmi más, csak te. Ne hagyj el!

Ezen a nyáron hazament, és kibékült az anyjával.

Léon is követte, mint a régi nyarakon mindig. Anyja valamiképpen puhább lett, és emberibb. A kortól lassankint túlcsordult a saját körvonalain. Csupa igyekezet és bűnbánat volt Madelaine-nel, viszonyuk mégsem vált meghitté, természetessé. Anyja közeledése fülledt tapadásnak, gyöngédsége hamis édelgésnek hatott.

Belgrand is felbukkant nyár közepén kopaszodó fejjel, kövérkésen, jámbor hűséggel. Madelaine-t tartózkodó örömmel üdvözölte, félénken rálesve közben kedvesére, nem idéz-e fel akaratlanul megint valami vihart.

Anyját Belgrand megjelenése újra visszaadta önmagának. Felfrissült. Megfiatalodott. Testébe bekapcsolódott a forró életáram. Léonnak modellt ült délutánonként villájuk kertjében a nagy hársfa alatti kőpadon, festői pózban, kikészítve a szempillája hegyéig. Léon azonban nem erre figyelt, egészen más környezetbe helyezte. Egyelőre csak vázlatokat készített róla.

– Valami lappang az arcában a te arcodból – mondta Madelaine-nek. – De mindig elbújik előlem.

– Képzelődsz! – Madelaine-t kellemetlenül érintette az összehasonlítás.

– Ezt én jobban látom – erősködött Léon. – Felvillan és elmosódik. Mintha valami durva nyersanyagban rejtőznél előlem.

Madelaine néhány nappal az elutazásuk előtt, egy délután a kertben sétált. Az embermagasságú nyírott sövényen túl hirtelen meghallotta anyja nevetését, amelytől mindig annyira irtózott. Megállt, majd lassan elindult újra. A fordulón túl meglátta Léont, amint anyja portréján dolgozott. Léon elmerülten, mosolyogva festett, teljesen gyanútlan volt. Anyja két karját széttárva hátratámaszkodott a padon, melle csaknem átdöfte ruhája vékony selymét. Pirosra gyúlt arccal, nedves ajakkal, csillogó szemmel fecsegett, nevetgélt. Madelaine jéggé fagyott. Baljós, elviselhetetlen érzés nyűgözte le. Jelenléte megérintette Léont, aki felpillantott.

– Madelaine! – kiáltotta vidáman. – Jó, hogy itt vagy! Éppen befejeztem a képet.

Arca derűs volt, és árnyéktalan. A hetéra is eltűnt a padról, szelíden mosolygó asszonnyá változott. De Madelaine nyomasztó érzése nem múlt el. Megülte utolsó napjait. Végigkísérte az úton Párizsig, s csak Pierre szobájának meghitt légkörében oldódott fel, akkor sem egészen. Néha hajnalban, álom s ébrenlét között átsüvített rajta szörnyű szorongása, de Léonnak nem szólt róla.

– Az ősi, ismeretlen írásjeleket olyan lények rajzolták fel, akik másképpen láttak, mint mi. Tökéletesebben – mondta Argout.

Versailles kertjében sétáltak hármasban egy szép, késő őszi vasárnapon. Autóbusszal mentek ki kora reggel. Argout világosszürke lüszteröltönyt, magas, kemény gallért és fehér nyakkendőt viselt. Haja ezüstös, selymes, piheszerű volt már, mint a csecsemőké. Sárgás, finom, hervadt bőrén kék erek derengtek át. Szürke szeme békés derűvel simogatta a tájat. Madelaine még sohasem látta ilyen vonzónak az öregséget.

– A művészek nosztalgiája – folytatta Argout – azóta is ennek az elveszített látásnak szól. A művészek között megjelenik néha transzcendens atavizmusképpen a láthatatlan érzékszervtöbblet sejtelem formájában. A kifejezéssel persze baj van. Az anyag, amellyel dolgoznak, vaskos, tökéletlen. Minél inkább megközelítik azonban a rejtélyes inspirációtartalmat, annál erőteljesebb hatást keltenek vele. Az igazság az, hogy ez a csodálatos szemlélet nem veszett el, csak a lélek mélyrétegeibe süllyedt, s legfeljebb az álom síkján, a transz és az ihlet misztériumában dereng fel néha. Nappal az okság szűk jégbörtönében szomjas, néma rabként sínylődő kozmikus lélek a művészetek segítségével jut némi fényhez, levegőhöz. Muzsikán át lélegzik. Költészet, filozófia táplálja. Képzőművészet pihenteti. De nem mindenfajta képzőművészet. Egyedül az olyan, amely hazája nyelvén beszél hozzá. Léon rajzai, festményei például asztrálanyagból készülnek. Ő már két síkon szemlél, és a harmadik dereng benne.

– Most egészen furcsa képet fest – mondta Madelaine. – Mi is a címe?

– Mélytengeri táj.

– Félek attól a képtől! – vallotta be Madelaine.

– Miért?

– Nem tudom. Pedig szép. De valami rettentő, bús és reménytelen van benne. Mintha lidércnyomást rögzítettél volna, amelyből nem lehet felébredni.

– Mit ábrázol? – kérdezte Argout.

– Nehéz elmondani – kereste Léon a szavakat. – Azért festem meg, mert nincs rá kifejezés. Én sem szeretem, de lenyűgöz. Megvált valamitől azáltal, hogy kivetítem. Igen, valójában borzadok tőle. A bágyadt, hínárzöld derengésben élő, csápokkal zsákmányra leső, fantasztikus növények démonarcai között óriás hüllők úsznak.

– Meg fogom nézni. Az asztrális valóság egy részletét sejtem benne.

– Monsieur Argout, mit ért asztrális alatt? – kérdezte Léon.

– Minden ember valójában háromsíkú lény, három világban él egyidejűleg, mivel testből, lélekből és szellemből áll. A lélek a test és a szellem közötti híd: óriási asztrálbirodalom ura és alattvalója. Teste van ott is finomabb rezgésszámú anyagból, amely emberszem előtt láthatatlan, de ez még halandó burok; a fizikum pusztulása után lárvaként bolyong az álom és a képzelet nyüzsgésében, tétován őrizgetve elmúlt személyisége emlékanyagát, amíg el nem következik a második halál. Az asztrálvilág az érzelmek síkja, a brutális indulatok és ösztönök alvilágától a művészi egzaltáció elvont finomságáig. Nemzője, diktátora, fenntartója a képzelet. Életerejének forrása az ösztön, az indulat és a vágyakozás. Mindaz, ami szenvedéllyel vagy dühvel felmerül az emberben, anélkül hogy anyagi síkon kiteljesedhetnék, testet kap az asztrálvilágban. Ezek az imaginációteremtmények éppoly valóságos lények ott, mint itt az emberek, az állatok és a növények.

– Hol van ez a világ, Monsieur Argout? – kiáltott fel Madelaine sóváran. – Hogyan lehet oda jutni?

– Mindennapos vendég ott.

– Monsieur Argout, ez csak játék a szavakkal!

– Téved, kedvesem. Az asztrálsík nincs fizikai határokkal elválasztva a fizikai síktól. Lényei és a bennük lüktető energiák keresztül-kasul járnak bennünket. De nem figyelünk rájuk. A lélek a születés alkalmával nem hagyja el egyetlen pillanatra sem eredeti tartózkodási helyét. De mivel az emberi tudat tökéletlen, időnként, kábulatban megfeledkezik valódi rendeltetéséről. Álomban azonban, amikor a paraszimpatikus idegrendszer veszi át a szervezet kormányzását, a lélek visszatér a pszichikai síkra, s ott folytatja régi életét. Az ember minden éjszaka az asztrálbirodalomban s ilyenformán a túlvilágon tartózkodik. Éppen ezért Keleten az alvást kis halálnak nevezik.

– Az ember oly ritkán emlékszik vissza az álmaira – vetette közbe Léon. – Vagy egyszerűen álmok nélkül alszik.

– Senki sem alszik álmok nélkül. Legfeljebb az ébredéssel egy biológiai beidegzés következtében kizáródnak az emlékek. A hipnózis azonban mindenkinél akadálytalanul előhívja ezeket. Álomban az ember úgy érzékel, mint rejtélyes, történelem előtti őseink: a tárgyakat s a tárgyak mögötti lényeget egyidejűleg látja képek formájában. Az álomolvasás – éppúgy, mint a hieroglifaolvasás – háromsíkú szimbólumfejtés. Ez az a képesség, amelyet fel kell magában ébresztenie, Madelaine.

– Hogyan?

– A szimbológia megtanulható, de hogy felismerje a jelképeket, ahhoz már transzcendens tehetség szükséges.

– Miből tudhatja meg az ember, hogy van-e ilyen tehetsége? – kérdezte Léon.

– Abból, hogy annyira érzékeny és szomjas az okkult tudásra, mint Madelaine.

– Monsieur Argout, most ajándékot adott nekem!

– Ez a maga tulajdona, drágám, régóta.

– És mikor kezdünk hozzá a szimbológiához?

– Holnap.

Ezeken az órákon Léon is részt vett, nagy érdeklődéssel és izgalommal. Szüntelenül megújuló élményt jelentett neki megfogalmazva találkozni mindazzal, ami benne állandó, mégis kifejezhetetlennek hitt működés volt addig. Mintha álmainak alakjaival került volna szembe a valóságban. De a beszélő, kiáltozó, minden élő formáról árulkodó vonalak, színek, hangok Argout mesteri kinyilatkoztatásában elvesztették ködös esetlenségüket: élő, alkalmazható törvényekké lettek.

– Az ember tragikuma a töredékessége: az, hogy részletet érzékel egész helyett – mondta Argout. – Tapogat. Következtet. Nem lát. Az oksági módszer szükséges és kitűnő vezető a fizikai világban, a lélek ügyeiben azonban csődöt mond. Az elkövetkező századokban az embernek új nyelvet kell tanulnia, mert lelki ügyei sürgőssé váltak: a szimbólumok nyelvét. Persze, ha azt mondom, új nyelv, nem mondok egészen igazat, mert ez a nyelv igen régi. A fejlődésnek s az életnek nem merülhetnek fel olyan változatai, amelyek ne léteztek volna már valaha valahol. Kezdete semminek sincs. A dolgok vég nélkül ismétlődnek. A szimbólumok a háromsíkú valóságot tartalmazzák; a szó leplezhet, a gondolat tévedhet, az érzés hazudhat, de a szimbólum azonos az igazsággal. Az élet minden jelensége valójában anyagi formává sűrűsödött szimbólum. Ma is minden jellemtan alapját képezi. Külön beszélnek az írásfejtés, a gesztusok nyelvének, az arcvonások titkának, a csillagjóslás tudományáról, holott egyetlen törvény a nyitja valamennyinek: az erővonalak törvénye. Az erővonalak tana alapján a csillagos égbolt távoli, néma hieroglifái éppúgy megfejthetők, mint Szíriát oszlopainak írásjelei, a piramis s a Nap-kapu naptárfrízének titkai.

– Monsieur Argout… – Madelaine egészen sápadt volt, fázott az izgalomtól, rettegett, hátha megint csak az előcsarnokáig jut el a belső termekben lejátszódó misztériumoknak. – Ezek az erővonalak…

– Vegyen elő ceruzát, kedvesem, rajzolni fogunk! Írott vagy kőbe vésett szimbólumoknál először is a kép térelosztását vesszük figyelembe. A teret négy részre osztjuk. Ezt a beosztást legjobban a négyzetbe rajzolt kereszt fejezi ki:

Eszerint tehát minden képnek van alsó, felső, jobb oldali és bal oldali képtere. Az alsó rész jelenti az ösztönéletet, a szexuális, az indulati, a tudat alatti síkot; a felső rész az értelmi, szellemi síkot; a jobb oldali a dinamikát, az erőhatásokat, a tempót; a bal oldali rész a világtól való elfordulást, a gátlásokat, az akadályokat. Minden emberi törekvés vagy tulajdonság besorolható e négy térbeli osztály valamelyikébe. Minden tulajdonságnak meg is van a maga sajátos jele, amely például a grafológiában pontosan a megfelelő térzónában jelentkezik. Egy erővonal mindig vagy felfelé irányul, vagy lefelé esik; lendületesen jobbra tör, vagy bal felé visszakanyarodik. Ugyanez a négy irány mutatkozik meg az ember testalkatában, koponyaformájában, arcvonásaiban, tenyérvonalaiban és mozdulataiban is, s épp így az állat- és növényvilágban, a kőzetekben, az évszakokban, a Föld egész arculatában és a világegyetemben is.

Az ősi, kozmikus embernek három síkon vallottak a vonalak irányai. A pont például nemcsak minden erőhatás kezdetét jelentette, hanem – aszerint, hogy a tér melyik helyén jelent meg – Istent, embert, szellemet vagy állatot, démont is. Próbáljanak beleérezni most abba a zengő, dús tartalomba, amely egyetlen pontban feszül! Magasabb értelemben a pont az az ajtó, amelyen át a láthatatlan világ erői belépnek a látható világ-ba. Ezért a pont a mag szimbóluma is. Minden későbbi fejlemény a pontból indul ki. A pont az ősi egység, amelynek sokszorozódása, bővülése, mozgása hozza létre a látható dolgokat. Pedig a pont még nem erővonal, csak a szunnyadó erők áttörésének kapuja. A vonal jelzi a már elin-dult erők útját. Aszerint, hogy a térnek milyen irányába halad, és hogy egyenesen, cikcakkosan vagy hullámvonalban-e, jelent akadálytalan erőkifejtést, gátoltságot vagy szabályos, ritmikus fejlődést az alsó, felső, jobb vagy bal felé vezető cél irányában. Most áttérhetünk a vonalak variációira, a mértani formák hármas értelmére.

Madelaine lélegzetvisszafojtva, szinte szorongva várta ezeket az órákat. Félt: valami történik közben, Argout meghal, és akkor fél tudással marad itt.

– Miért nem írtak erről könyveket? – kérdezte izgatott türelmetlenséggel.

– Írtak. De ezek a könyvek nagyrészt titkos könyvtárak féltett darabjai.

– Monsieur Argout, ön is könyvből vette ezeket az ismereteket?

– Nem. Tanultam valakitől, aki a könyveknél is többet tud.

– Gondolom, az illető már nagyon öreg. Talán nem is él?

– Öreg, és mindannyiunknál fiatalabb. Él. Ma is levelezünk.

– Azt hittem, önnél senki sem tudhat többet.

– Én csak visszfénye vagyok egy fényforrásnak, kedvesem.

– Monsieur Argout, ne haragudjék, rettentően kíváncsi vagyok, ki lehet az. Titok?

– Önmagát őrző titok. Akkor is, ha megmondom a nevét.

– És a nevét megmondhatná?

– Meg. Raguel. Svájcban él.

– Furcsa. Micsoda név ez?

– Nem tudom. Sohasem firtattam.

– Nem volt rá kíváncsi?

– Csak arra voltam kíváncsi, ami a neve mögött van. Rajzoljunk, kislányom!

– Mi következik?

– A kereszt. Két erővonal metszéspontja. Egy balról jobbra tartó és egy felülről lefelé tartó erővonal. Két ellentétes törekvés köti, akadályozza egymást. Törvénye így hangzik: ahol két ellentétes erővonal metszi egymást, ott körforgás jön létre. A körforgás sűrűsödést idéz elő, tehát anyagot hoz létre. De a kereszt az érvénytelenítés jele is. A bal sodrású forgás nem anyagépítő, hanem -romboló hatású. Ezért a kereszt a karma megsemmisítésének kulcsa is.

– Karma? Olvastam már róla, de az értelme nem egészen világos. Mit jelent pontosan? – kérdezte Léon.

– Szanszkrit szó. A tettet és a sorsot is jelenti, mert tettekből szövődik a sors. A karma tehát a tettek sorsszerű következményeinek törvénye. A kereszt egyébként a maga személyes, transzcendens jele, fiam.

– Ön honnan tudja ezt? – kérdezte Madelaine.

– Bizonyos gyakorlatok segítenek – tért ki Argout. – Maga még fiatal hozzá. Elégedjék meg annyival, drágám, hogy a kozmikus látású ősök, ha Léont akarták volna ábrázolni, feltétlenül mellé rajzoltak volna egy keresztet.

– De hiszen a kereszt sokkal későbbi jelkép! Az utolsó kétezer esztendő kultúrájának szimbóluma – mondta Léon.

– Mérhetetlenül régi ábra ez, fiam, s hogy ennek a korszaknak a vezérmotívumává lett a Krisztus által bemutatott, szörnyű és felemelő misztériumban, annak is súlyos jelentősége van. A Halak korszaka, a Jézus Krisztus-i korszak a legmélyebb bűnök és a legnagyobb szenvedések, a legforróbb érzelmek és a legtüzesebb indulatok, a legelvontabb egzaltáció és a legsűrűbb anyagiasság eónja. E szélsőséges válságokból való szabadulás kapuját egyedül a kereszt nyújtja.

– És az én jelemet – kérdezte mohón Madelaine –, azt is látja, Monsieur Argout?

– A maga jele a nyitott kör, a holdsarló, a kehely. A határtalan lehetősége, a vágyakozás, a misztikus befolyások, a közvetítés szimbóluma.

Madelaine-nek elakadt a lélegzete.

– Milyen különös, Monsieur Argout. Mondd meg te, Léon!

– A holdsarló titkos jelünk gyermekkorunk óta. Madelaine-t jelenti, illetve Madelaine-ban azt, amiről senki sem tudott rajtunk kívül. Ha levelében a holdsarlót tinta töltötte ki, szomorú volt. Ha üresen hagyta, közös dolgokat akart álmodni velem. Ha sugarak indultak ki belőle, közeli találkozásunkat remélte.

Argout szelíd aggastyánarcán finom mosoly jelent meg.

Március végén Rocroy reumája gyógykezelésére Pöstyénbe utazott. Műterme kulcsait Léonra bízta, aki lelkiismeretesen járt oda dolgozni mestere távollétében. Felügyelt a lakásra, Rocroy után küldte a postáját.

Argout szimbológiai órái megtermékenyítették fantáziáját, és lázas munkakedvet gyújtottak benne. Kompozícióinak sajátos címeket adott: A világ hármas keresztje. A képeken jobbról balra forgó korongok, fénylő és sötét embertestekből rakott keresztek, szalmakévék, borús hátterű Golgota, égre-földre vetődő árnyékok, kereszt alakú fények zsúfolódtak zilált összevisszaságban.

Még bonyolult kissé – mondta Argout, akit Léon Madelaine-nel együtt felhívott a műterembe –, de érthető, hogy az. Egy ilyen néma jelkép, ha saját nyelvén szólítja valaki, hatalmas erővel nyilatkozik meg.

Másik művét a fiú Égre törő háromszögnek nevezte. Piramist, gótikus templomtornyokat, imára összetett keskeny kezeket ábrázolt a kék három árnyalatában, fehéren zuhogó fényben, puha, angyalszárnyú, fehér felhők foszlányai között. Elragadó, lenyűgöző kép volt, tiszta eksztázis, ujjongó hit áradt róla. Argout sokáig nézte.

– Azt hiszem – mondta hosszú szünet után halkan –, hogy rátalált a saját kifejezési formájára.

Léont megnyugtatta, személytelenné tette a munka. Madelaine pihent mellette, mert a fiúban feloldódott feszültség benne is enyhülést okozott. Léon új képen, a Körök szövetségén dolgozott. Az egymásba kapcsolódó két kör a dualitás misztériumát akarta kifejezni, a pozitív és a negatív ikererőket: a kettőt, aki egy. Madelaine modellt ült neki ehhez a munkájához. A hajladozó, gyöngéd női testek mind az ő más és másként stilizált fejét viselték. De az egymásba fonódó fekete, fehér, sárga, vörös, barna emberi végtagok, állati testek, növényindák között ártatlan meztelenségben egymás vállát ölelő párhoz is modell kellett volna. Léon a férfialaknak önmagát festette meg tükörből. A kép mielőbbi befejezésének sürgető vágya kioltotta aggodalmát. A megszállott munka gátlásai, benső dogmái fölé emelte.

A St.-Pierre de Montmarte-ról mentek fel együtt a műterembe egy péntek délután. Mindketten izgatottak voltak. Léon arcán még a templom sápadt áhítata tükröződött. Leemelte a képről a takarót, és munkába merült.

Madelaine-nak olyan féktelenül dobogott a szíve az öltözőfülkében, mialatt reszkető kézzel ledobta magáról a ruhát, hogy attól félt, elveszti az eszméletét. Nem szabad elájulnom! – biztatta magát kétségbeesetten. – Ha Léon most megijed és visszaretten, megint úrrá lesznek rajta a bibliai bírák.

Fehér, vékony teste idegenül derengett rá a földig érő tükörből. Megkísérelt Léon szemével nézni önmagára, de ettől elbizonytalanodott. Nem kevés ez? – töprengett keskeny csípőjét, hosszú combját, apró kislánymellét nézve.

– Madelaine! – Léon hangjában hűvös, személytelen türelmetlenség volt.

– Jövök! – Magára borította a fogason talált, bő selyemkimonót, és kilépett a műterembe. Léon nem nézett fel. A képet figyelte összehúzott szemmel, s ecsetjével az ablak felé mutatott.

– Oda állj! Arra a magasabb állványra!

Madelaine fellépkedett a két lépcsőfokon, és ledobta kimonóját. Reszketett. Libabőrös volt. Görcsösen maga elé nézett, és hallgatta, hogyan kalapál a szíve a mellkasában.

Vajon idenéz-e már? Ha idenéz, elájulok! – gondolta. – Miért nem szól? Visszataszítónak talál, és nem meri megmondani? Olyan hideg hozzám, jeges levegő árad belőle… Fázom…

– Nézz fel, Madelaine, és tárd szét a karod! – hallotta a fülében zakatoló, süketítő zúgáson át Léon különösen puha, szelíd hangját. A hullámzó talaj hirtelen megszilárdult a lába alatt. Feltekintett. Léon szeme ámultan, szinte áhítatosan pihent rajta.

– Milyen őrült voltam, Madelaine! – Madelaine meztelenségét most langyos, jó áramok simogatták. Bőre kifeszült. – Rocroy látta jobban. A te tested tiszta és igaz, mint az imádság. Téged fejez ki legkisebb hajlatában is. A ruháid okozták a félreértést. Elhitették velem, hogy benned és azokban a buja némberekben lehet valami közös…

Madelaine nem szólt, mert boldog sírás fojtogatta. Léon festeni kezdett. A hosszú órák alatt Madelaine furcsa örömmel érezte testében a sajgó fáradtságot. Nem mozdult. Jó volt elnyújtani, szenvedéssel áldozattá fokozni ezt a hasonlíthatatlan délutánt.

Alkonyatkor, amikor a formák és a színek már elmosódtak, Léon letette az ecsetet, és Madelaine besurrant az öltözőfülkébe.

Hazafelé nem szóltak egymáshoz, mert heves összetartozásuk nem tűrte a szavakat.

Holdfogyatkozás

Léont hazasürgönyözték haldokló nagyanyja ágyához. Madelaine nem tartott vele, mert éppen vizsgák előtt állt. Csak három hét múlva követhette barátját.

Kapkodó, gyors búcsújuk rossz nyugtalanságot hagyott vissza bennük. A vizsgák is idegessé tették a lányt, noha Argout vezetésével ezúttal nem zsúfolt, homályos dzsungelben botorkált, mint Viliot idejében, hanem világosan „rálátott” a tananyagra.

Nyugtalanságára különféle okokat keresett: tavaszi kimerültség, vérszegénység, felkészülés a vizsgákra. Fáradtabban ébredt, mint ahogy lefeküdt.

Léontól pontosan érkeztek a levelek. Beszámolt nagyanyja állapotáról, hogy milyen megrendítően küzd az életéért. Nem akar és nem tud meghalni, pedig óriási kínjai vannak. Májrákot diagnosztizáltak nála, és a veséje sem működött. A test törvényei szerint már nem volt életben, a szíve azonban kérlelhetetlenül tovább dobogott. Léon kétségbeesetten szenvedett az ágya mellett. Vágyódott Madelaine után. Elveszettnek érezte magát nélküle.

Madelaine sikerrel vizsgázott, de nem érezte utána a szokott megkönnyebbülést. Úgy érezte, hogy egy láthatatlan kéz sötét, sós víz alatt tartja.

Lázasan készülődött Liège-be. Reggel kellett indulnia. Előző este korán lefeküdt, de csak éjfél felé aludt el. Sűrű, tapadós borzalomba merült alá félig éberen, teljesen bénult érzékkel. Nyálkás hullatestek úsztak el mellette. Kimeredt, fehér szemek bámultak rá. Felduzzadt, halott fej közeledett felé; nem tudott kitérni előle, többször az arcához ütődött. Félelmetesen ismerős volt. A nevét Madelaine nem merte tudatosítani. Sikoltani akart, de torkából nyögés sem tört elő. Némán, tehetetlenül tűrte az elviselhetetlent, az iszonyatosat.

Christine néni rázta fel tehetetlen kábultságából. Nyelve nehezen mozgott.

– Kiabáltam? – kérdezte rekedten.

– Nem, nem, drágám. Pierre keltett fel. Be kellett jönnöm hozzád.

Hirtelen hosszú, éles csengetés vijjogott bele a lapuló, terhes csöndbe. Madelaine összerándult, mintha ráütöttek volna. Idegzetében vad, baljós boszorkányricsajt kavart a szokatlan hang. Kiugrott az ágyból. Christine néni után sietett. Séphirine már ott volt az előszobaajtóban. Sürgönyt vett át a táviratkihordótól. Madelaine apja küldte: Maradj! Levél megy. A három nő tanácstalanul állt az előszobában.

– Reggel utazom! – mondta Madelaine dideregve, ideges görccsel a gyomrában. Sokkal-sokkal többet tudott már akkor a saját gondolatainál. Reggel Christine néni kijelentette, hogy vele megy.

Madelaine a pályaudvaron Tessier-ék címét mondta be a taxisofőrnek.

– Az isten szerelmére, Madelaine, menjünk előbb haza! – kérlelte Christine néni.

– Léonhoz kell mennem! – mondta csökönyösen a lány.

Tessier-ék villája előtt halottaskocsi állt. Csukottan, csendben várakozott.

– Az öregasszony – mondta Christine néni gyorsan, mintha meg akart volna magyarázni valamit. Belekapaszkodott Madelaine karjába. – Menjünk innen! Nincs helyünk itt ilyenkor!

Becsengetett. Az ajtórésben Tessier-ék öreg házmesterének szeplős uszkárarca bukkant fel. Úgy meredt Madelaine-re, mintha kísértetet látna. Szemében tanácstalan pánik ült.

– Mindjárt lehozzák az öreg nagyságát – dadogta sírástól remegő hangon. – Léon úrfit már reggel elvitték… – Azt hitte, a Rougemont-házból jöttek, és tudnak mindent.

Madelaine nem ájult el. Furcsán megnyugodott, mint aki szédítő zuhanás után zúzottan, de földet ért. Nem érzett fájdalmat sem.

Mereven, látszólag közönyösen kérdezősködött.

– Tehát tegnap történt. Léon az ablakkilincsre akasztotta fel magát… Amikor rátaláltak, már halott volt… Nagyanyja túlélte az unokáját… Tessier-né szanatóriumban van… Azóta eszméletlen… igen… igen…

– Madelaine, gyerünk, menjünk el innen! – könyörgött Christine néni.

Visszaültek a kocsiba. Christine néni bemondta a Rougemont ház címét.

Madelaine fejében idegen hangok beszélgettek.

– Vigyázz! – mondta valaki. – Most, hogy létezése súlypontja átkerült ide, nehogy őt is magával rántsa!

Christine néni nyöszörgött mellette.

– Igen. Igen. A fiam, Pierre azt mondja, vigyázzak, nehogy…

– Hallom! – szakította félbe Madelaine fakón, de a saját hangjára összerezzent, és vad keserűség szirénahangja üvöltött fel benne hir-telen.

– Christine néni! – fordult szembe vadul reszkető nagynénjével. – Miért nem mondta ezt Pierre… akkor? Előtte?!

Látta, hogy a feldúlt öregasszony szája mozog, de nem hallotta, mit beszél, olyan erős, zavaros lárma morajlott benne. Úgy érezte, ezek a hangok már régóta ott vannak a lelkében, agyában. Talán mindig is ott voltak, csak ő nem figyelt rájuk. A hatásukat érezte csak: fázott, rettegett, halvány álomképeket vetített ki tartalmuk szerint.

– Miért mondta volna? Te is tudtad! Tudtad az első pillanattól kezdve, hogy meg kell történnie!

Az autó megállt. Madelaine önmagába veszett szédülettel követte Christine nénit a házba. Apja puha, meghökkent arca merült fel. A szeme, mint a csapdába került állaté, szorongva keresett kiutat. Beszélt, de hangjának nem volt kapcsolata vele. Megcsókolta, de érintésének nem volt súlya. Álomkép – gondolta Madelaine révetegen.

Dohos szag csapta meg, Berthe ölelte át.

– Hol van anya? – kérdezte gépiesen. Berthe hátranézett a gazdájára, aki hirtelen beleolvadt az egyik falba.

– Eltorlaszolta magát a szobájában – súgta Berthe süvöltve. – Széket, asztalt, tükröt, ágyat, mindent az ajtó elé halmozott, és nem fogad el ételt. Sír, jajgat, és azt kiabálja folyton: „Nem, nem, nem!” Belgrand tegnap óta ott imádkozik neki az ajtó előtt.

Madelaine kezébe éles sarkú levél nyomakodott, Berthe hangja elcsöndesült.

– A házmesterükkel küldte el nekem szegény. Mielőtt…

A szobájában volt végre, egyedül. Léon a borítékra írt rá néhány kusza szót Berthe számára:

Adja át, kérem, Madelaine-nek, és imádkozzék Léon Tessier-ért!

A betűk összedőlt romok voltak. A sorok szakadékba tántorogtak lefelé. Erővonalak – gondolta Madelaine szinte eszelősen, távol mindattól, ami történt vele.

Szerettem volna élni még, így is, akárhogyan – írta Léon –, de nem sikerült. Pedig én akarom. Akarom, Madelaine, hogy neked ne fájjon, téged ne törjelek össze, mégsem tudok tovább együtt maradni önmagammal. A szavak megint nem mondanak semmit, és rajzolni sincs erőm, mert gyűlölöm a kezemet is. Annyira gyűlölöm az egész testemet, hogy meg kell ölnöm. Ez a bírák ítélete. Amióta itthon vagyok, anyád mindennap átjött hozzánk. Gyöngéd és jó volt, hozzád tartozott, és én rajta keresztül beléd kapaszkodtam. Nem védekeztem, mert nem gyanakodtam. Tegnap egyedül maradtam itthon. Anyámnak el kellett mennie az ügyvédhez, nagyanyám mélyen aludt. A szobámba mentem. Gyönge voltam, és gyöngeségemben újra rád gondoltam, de hosszú idő után megint úgy, ahogyan a régi, buja álmokban. Szenvedtem tőle, s nem tudtam elűzni ezt az érzést. Arra a szent és boldog délutánra most másfajta fény vetült. Meztelen szépséged áttüzesedett bennem, égetni kezdett, fájt, hogy feljajdultam tőle. Anyád utánam jött. Megörültem neki. Azt hittem, mindent semlegesíteni fog.

Segítséget reméltem önmagam ellen az anyában a lányától. Lázas voltam, reszkettem. Állapotomat nem tudtam elrejteni előle. Részvétet mutatott. Mellém ült az ágyra. Beszélt. Először halkan, szelíden, szánakozón, aztán másképpen, de én még mindig nem eszméltem fel. Elkábított. Átengedtem magam e kétes kábulatnak. Orvosságnak hittem, pedig méreg volt.

Már simogatott, mintha nyugtatott volna, aztán hozzám nyúlt olyan biztosan és kivédhetetlenül, mintha tüzes kést szúrt volna belém. Megcsókolt, rám fonódott, és… nincs erőm írni erről.

Amit feleszméléskor éreztem, az nemcsak az undor és az iszonyat volt, hanem olyan fizikai fájdalom a testemben, az idegeimben, hogy rángatózni, kiáltozni kezdtem. Anyád is megijedt. Sírt. Könyörgött, hallgassak, s ha addig csak szikrányi mentséget találtam volna is a tettemre, érveinek aljassága megsemmisített.

Azt mondta, mindketten hálásak lehetünk neki, mert szánalmas fickó voltam előtte, és nevetségessé tettem volna magam a nászéjszakámon. Ő megsajnált, és segített rajtam. Fiatal fiúknak mindig érett asszonyok a tanítómesterei, ez a természet rendje. Saját leánya boldogsága miatt vállalkozott erre a hálátlan szerepre.

Kértem, hagyjon magamra, és amikor nem akart menni, megütöttem. Nevetni kezdett.

„Végre! – mondta. – Megint férfi vagy, nem bukott arkangyal. Ha pedig egy férfi megüt egy nőt, akivel pár perce szeretkezett, az azt jelenti, hogy még mindig kívánja – és feltárta a testét.” Akkor én elhagytam a szobát, és vártam, amíg elmegy. Így történt, Madelaine.

– Madelaine! – Christine néni félénk hangja hatolt át az ajtón. – Jobb lesz, ha hazamegyünk.

– Igen.

Engedelmesen felállt, vette a kézitáskáját, és kinyitotta az ajtót.

– Apádtól nem búcsúzol el? – kérdezte szelíden a nagynénje.

Elbúcsúzott tőle és Berthe-től is. Sietve.

– Anyádra rátörték az ajtót – mondta Christine néni a vonaton. – Ideggyógyintézetbe vitték.

Madelaine bólintott, és a hangokra figyelt önmagában.

– Ne, Madelaine! Ne, az istenért! Így sose szabadulok meg. Segíts! Maradj!

Különös, gondolta tétován. Őt vitték ideggyógyintézetbe, pedig én őrültem meg. De nálam nem lesz nyilvánvaló, mert szelíd bolondok között élek.

Megint Christine néni hangja repdesett tőle egészen távol, kívül a klauzúrán.

– Ha megérkezünk, azonnal áthívom Argout-t.

– Minek? – Már Argout is csak a múlt volt benne, örökre elveszett Éden. Mit kezdjen vele egyedül?

– Drágám, ne engedd át magad ennek! Sírj! Sírj! Vádaskodj! Kiabálj inkább, csak maradj velem!

– Nem maradhatok veled, Christine néni – mondta csendesen. – Már nem is vagyok veled. Senkivel sem vagyok. Magammal sem. Ezt meg kell szüntetni. Nem tehetek mást.

– Pierre azt mondja, élned kell.

– Léon is, igen. Hallom. Hallok mindent, Christine néni. Olyan ez, mint amikor léket kap egy hajó, és betódul a szennyes tengervíz. Én nem hiszek azoknak, akik ebben a tengerben sodródnak, mert ők is csak álmodják önmagukat, mint én. Nem tudnak többet. Pierre sem tudta akkor márciusban, amikor nem engedte, hogy odaadjam magam Léonnak, milyen bajt hoz ránk ezzel. Segíteni akart, és megölte Léont.

– Biztos vagy benne, hogy akkor nem következett volna be ez a tragédia, amellyel ez a keresztjét hurcoló vezeklő terhes volt? Azt is mondhatnád, hogy Vézelay abbé ölte meg, vagy te. Pedig Léont egyedül a karmája ölte meg.

Madelaine hirtelen Léon festményét látta maga előtt élesen, A világ hármas keresztjét. Ábrái halálos szomorúsággal teltek meg, és Léon hangja zengett belőlük testetlenül:

– Madelaine… segíts… segíts!

Argout jött, de vastag üvegburán keresztül beszélt hozzá. Ő bólogatott, felelt, de mindketten tudták, hogy nem férhetnek egymáshoz.

Christine néni Madelaine mellett vetett ágyat magának.

– Jól van – gondolta Madelaine. – Majd megvárom, amíg…

Nyitott szemmel feküdt a sötétben. Tudta, hogy Christine néni is figyel, nem mer elaludni. Az átmenet ellenőrizhetetlen volt. Szemhéjának függönye leomlott lassan, s ő a tengerbe merült mélyen, ólmos terhekkel a lelkén, vastag, hideg liánkarok börtönébe, amelyek rácsavarodtak, és apró szívókkal szürcsölték az életerejét. Léon halott teste imbolygott körülötte foszforeszkáló fénnyel. Nyakán elvágott kötél lengett a vízben. Néha egy-egy erősödő áramlás közelebb sodorta, hozzálökte Madelaine-hez, s ilyenkor érzékeibe olvatag enyészetszag hatolt. Léon hangja távolabbról szólt a tetemnél: elkülönülve és iszonyatos jelentőséggel, mintha lezárt sír homokrétegén hatolt volna át:

– Madelaine, segíts! Szabadíts meg ettől a lárvától!

– Hogyan?

– Élned kell.

– Nem tudok.

– Akkor ide kerülsz te is, a második halál léten kívüli terhességébe. Én rántalak magamhoz. Kiszívom a véredet. Védekezz! Én gyenge vagyok. Mindkettőnkre rázárod a börtönkaput. Maradj, Madelaine! Nálad van a kulcs! Ott van a kulcs!

– Hol?

– Élj tovább! Élj helyettem!

Madelaine szeme hirtelen kipattant. A gyötrelmes kép a sötétség vékony rétege mögött lapult, de bőre érezte a víz halálos hidegét, a liánkarok szorítását, mohó csápjaik szívását, orra az erős rothadásszagot. Teste dermedt volt, jegessé hűlt a rémülettől. Christine néni! – akarta mondani, hangja azonban nem volt hozzá. Fel akart ugrani, de nem mozdulhatott. Meghaltam – villant át rajta, és a gondolattal rátört az iszonyat. „A második halál léten kívüli terhessége…”, értette meg hirtelen az eltemetett hangot.

– Segítség – nyögte anélkül, hogy hangszálai megrezdültek volna. – Ki akarok jutni innen! Akárhová, csak itt ne! Ezt ne! Megkeresem a másik kaput… a másik bejáratot… Léon…

– Élj! Élj! Élj! – Feneketlen pokol reménytelen elkárhozottjai sikoltották, jajdulták e szót. Ezer és ezer hang ereje tört rá. Vadul reszketett, és hangszálai is engedelmeskedtek végre. Nyöszörgött, majd egyre hangosabban sírni kezdett. Először Léon halála óta.

Christine néni villanyt gyújtott, odaült mellé.

– Madelaine, édes kislányom! Jól van, jól van! Sírj csak…

És vele sírt ő is.

Tengernyi tengerkönny zúdult ki a fájdalom kapuján.

– Christine néni, jaj, Christine néni! Élnem kell! De hogyan?

Élni akart, és nem volt rá erőfedezete. Ha este lehunyta a szemét, alámerült a második halál óceánjába, s ólmos ernyedtséggel bukkant elő belőle másnap. Járni is alig tudott.

– Ez a médiumitás? – kérdezte Argout-tól, aki mindennap meglátogatta.

– A médiumitás egyik súlyosan beteges formája. Mindenesetre lélektani baleset. Szükséges gátak szakadtak át. Ha van még valami hitelem magánál, Madelaine, elfogad egy tanácsot.

– Christine néni és ön állnak hozzám a legközelebb a világon, csak a világ került nagyon messzire. A betegségem, úgy látszik, éppen az, hogy nem tudok tenni semmit ellene – mondta fáradtan Madelaine. – Ha elfogadom is a tanácsát, kérdés, hogy megvalósíthatom-e. Csak ülök és várakozom. Nem tartozom sehová, és ez rosszabb mindennél.

– Nem is azt kívánom, hogy maga tegyen valamit. Ahhoz nincs ereje. Orvosra van szüksége.

Madelaine fásultsága rosszkedvbe csapott át.

– Mit tehet egy orvos az ellen, ami láthatatlan? Oda senki sem juthat el, ahol az én betegségem zajlik. Altatók nem segítenek az álmaimon. A fürdők csak kimerítenek.

– Nem olyan orvosra gondolok, hanem egy tanítványomra, aki éppen a láthatatlannal kísérletezik, mert ő is rájött, hogy a látható dolgok gyökere mindig a láthatatlanban van.

– Pszichoanalitikus?

– Olyasmi. Csak egy kissé szokatlan, ősi és utópisztikus értelemben, mert okkultista.

Madelaine szeme előtt sötét körök forogtak lassan.

– Nem bánom – mondta halkan. – Valaminek jönnie kell.

André Morelban az volt a megnyugtató, hogy senkihez nem közeledett élesen; vizsgálatának tárgya mindjárt barátságosnak, részvevőnek, ismerősnek találta. Aki megpillantotta semleges arcát, meghallotta sima, csendes hangját, nem tudta idegennek érezni. Olyan barátra lelt benne, aki a zűrzavaros, támadó dolgok fárasztó ellenmozgása közepette rég várt szövetségesként a segítségére siet. Morelt személytelen részvéte és érdeklődése igen bátorrá és elszánttá tette. Nem volt olyan bonyolult, fájdalmas, látszólag reménytelen eset, amelyhez ne mert volna hozzányúlni, méghozzá teljes erővel és hittel.

Mindjárt első látogatásakor sikerült Madelaine-t szakadék fölött függő, görcsös feszültségéből pihenőpallóra segítenie néhány pillanatra. Pierre-ről beszélt, akit ismert az egyetemről, és akivel együtt hipnózissal kísérleteztek. Azt a bizonyos Rochas-féle módszert próbálták ki. Médiumukat visszavezették születése küszöbén túlra, és behatoltak előző életébe.