Ahhoz, hogy a SZK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Anna Cima

Vzpomínky na úhoře

Paseka, 2022

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Fordította:

Kolláth Anna Laura

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító az eredeti alapján:

Borító az eredeti alapján:

Borító az eredeti alapján:

Varga Balázs

A kötet fordítását a Cseh Köztársaság

Kulturális Minisztériuma támogatta.

ISBN 978-963-551-174-7

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2022 by Anna Cima

© Hungarian translation 2024, Kolláth Anna Laura

© Hungarian edition 2024, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Ez a regény fikció.

Az angolnák valóban a kihalás szélén állnak.

első fejezet

Az ágyvéget hátulról világítja meg egy rózsaszín izzó, amely a jellegtelen szoba romantikus hangulatáról lenne hivatott gondoskodni. A púderrózsaszínű szatén ágynemű annyira csúszkál az ágyon, hogy Fukuhara Szára úgy érzi, bele fog fulladni. Ízléstelen tapéta csillámlik a lágy fényben. Minden, ami a szobában van, luxuscikk hatását szeretné kelteni, pedig csak olcsó giccs. Az asztalon a hamutartó melletti csiszolt váza műanyag. A tévé előtti két kis fotelt biztosan nem valódi bőrrel kárpitozták. A mennyezeten a légkondicionáló teljes erőbedobással berreg, biztosan megvan már húszéves. Hál’ istennek, legalább az ágynemű öblítőillatú, és a fürdőszoba padlója is tiszta. Szára elhessegeti a múltkori helyről feltoluló emlékeit, ahol a reggeli zuhanyzás közben svábbogár mászott elé a lefolyóból.

Az oldalára fordul. Mellette a fiú szabályos időközönként fújja ki a levegőt. A hátán fekszik, a jobb keze a feje alatt, a bal a hasán, a szája kissé elnyílt, a nyaka meztelen. Ha lenne egy szikém, gondolja Szára, csak egy mozdulat, és vége. Milyen bizalommal lesznek egymás iránt az emberek, ha együtt töltenek egy éjszakát!

Tegnap, a klubban nem tudta levenni róla a szemét. Először úgy tűnt, mintha a parketten csak a magányos fehér póló forgolódna. A sötétben rángott, csigavonalban forgott, ide-oda ringatózott, eltűnt és újra felbukkant a testek között. Olyan erővel ragyogott, hogy teljesen megigézte őt. Mint akit megbabonáztak, úgy indult el egyenesen felé.

A fények kékről zöldre váltottak. A póló nem hagyta abba a ringatózást. Szára felé nyújtotta a kezét. És hirtelen egy emberi testet ölelt át. A sötétségből fehér fogak bukkantak elő, a fiú magához húzta őt, és utána már csak az elmosódó fényekre, a szállodába vezető homályos útra és az arca fölött ütemesen ingó nyakláncra emlékszik.

Most ott alszik mellette. A rózsaszínű fény zsíros filmrétegként simul a fiú bőrére, visszaverődik az arccsontjáról, a nyakán keresztül kerek vállára folyik, majd arról lejjebb és lejjebb, bele a takaró ráncaiba, miközben ugyanez a fény ivódik be Szára bőrébe, mintha a teste és az a ragyogás egy és ugyanaz a szubsztancia volna. Megfogja a fiú kezét, és tenyérrel felfelé fordítja.

A tenyér felragyog.

Hihetetlennek tűnik, hogy alig néhány órával ezelőtt még úgy érezte, van bennük valami közös. Méghozzá azért, mert kilógtak a táncoló tömegből. Annyira nem illettek a sovány, sápatag nyakakon ülő fekete hajú fejek közé, hogy a kölcsönösség érzése ragadta el mindkettőjüket.

De most, ebben a szobában idegenek. Az ágyba is csak véletlenül keveredtek. Két, egymásnak teljesen idegen test, amelyeket néhány ital hozott össze, és a késztetés, hogy néhány percig ne legyenek egyedül. Elszakadni a külvilágtól, mindattól, ami nappal fontos, de éjjel el lehet róla feledkezni. Mielőtt a reggel ismét lopva előmászna, és féregként fészkelné be magát a zsigerekbe.

Ugyan. Szemernyi közös sincsen bennük. Ha van is bármi, ami összeköti Szárát ezzel a fiúval, az csak a két használt óvszer és a garniszálló átizzadt szatén ágyneműje.

Tekintete a mennyezetbe vész. A ragyogó csecsebecsék alkotta csillár mellett kezd leválni a tapéta. Kicsit aludnom is kellene, jut eszébe. Mély levegőt vesz, és benn tartja. Csak akkor fújja ki, amikor már az ujjbegyeiben érzi a szívverését.

* * *

A matrac megpuhul, és ő zuhan, valahová mélyre, az ágy alá. A párna és a paplan elevenen nyelik el őt, aztán összecsattan felette az ágykeret, és körülötte sötétség és csend uralkodik el.

Illetve nem teljesen.

Lassacskán felismeri az ismerős helyiség körvonalait. Ez az a tárgyaló, ahol három hónappal ezelőtt sikeres állásinterjún vett részt a Tengeri Élőlények Kutatóintézetében. Középen hosszú asztal áll, az egyik végén Szára ül fehér laborköpenyben (bár az állásinterjún nem ezt viselte), a másik oldalon Ójama professzor fekete öltönyben. Az arcán fehér maszk, amit sosem vesz le. Néhány éve polipot távolítottak el a torkából, azóta betegesen fél a portól és az atkáktól.

A professzor mellett Szavada Takasi ül, aki bevezette Szárát a jokohamai laboratórium titkaiba. Barátságos hunyorgással próbálja megnyugtatni a lányt, de inkább úgy néz ki, mintha tikkelne a szeme. A professzor jobbkeze, Kobajasi Szódzsi pedig a változatosság kedvéért olyan arcot vág, mintha lenyelt volna egy szikét.

Súlyos dolog történhetett.

– Tehát, Fukuhara kisasszony, mit mond nekünk erről? – kérdezi a professzor, és az asztalra dobja a Sizuokai Hírmondó pénteki mellékletét. A magazin az Anguilla japonica színes fényképénél nyílik ki, amely fölött kövér szalagcím díszeleg:

A KIHALÁS SZÉLÉN: SIKERÜL MEGMENTENI A JAPÁN ANGOLNÁT?

– Hiszen… – nyögi ki Szára – én semmit sem fecsegtem ki! Semmiféle titkos eljárást vagy eredményt.

Ebben az álomban minden arra a valóságban is megtörtént beszélgetésre emlékeztet, amelyet Szára tegnapelőtt folytatott a professzorral. Leszámítva azt, hogy a valóságban Ójama professzornak ember- és nem angolnafeje volt.

– Ne feledje, hogy mindössze próbaidőn van a laboratóriumunkban! – figyelmezteti a fej, amely egy szempillantás alatt hihetetlenül messzire nyújtózott el. – Nincs olyan helyzetben, hogy bármiféle interjút adjon az intézetünk nevében!

– Tudom – válaszolja Szára, és úgy érzi, mintha fojtogatnák –, nagyon sajnálom, nem gondoltam, hogy ekkora baj lesz belőle. Hiszen én csak leírtam az angolnák életciklusát annak az újságírónak, ebben mégsincs semmi titok! Meg lehet találni az interneten.

– Akkor azt kellett volna mondania neki, hogy keresse meg az interneten! – mennydörög a fej, amely hosszú nyakán az asztal túloldala felé indult. Különös, hogy még mindig rajta van a professzor kerek szemüvege. – Efféle kihágásokat nem nézhetünk el magának – bandzsít körbe csenevész szemével –, ez itt már nem az egyetem! Írja fel magának, például a tükrére, és igyekezzen megjegyezni!

Szára érzi, ahogyan zakatol a szíve, legszívesebben felállna és elszaladna, csakhogy képtelen megmozdulni. Kétségbeesetten néz Szavadára, de ő közben eltűnt valahová. A professzor hosszú nyaka kígyóként tekeredik rá Szára testére, és a szorítás egyre erősebb lesz.

– Utoljára néztem el magának ilyesmit! – mennydörgi a professzor feje, míg a teste továbbra is a helyiség másik végében tornyosul az asztal mögött, és valamit feljegyez a noteszába. Szára kétségbeesetten próbál felemelkedni a székről, de akárhogyan is rángatózik, úgy ül ott, mint akit odaszögeztek. A professzor nyaka fojtogatja őt, Szára tüdejében egyre kevesebb a levegő, és a lába sem engedelmeskedik neki.

– Segítség! – próbálna felkiáltani, de képtelen rá. A professzor feje kitátja a száját. Arra készül, hogy lenyelje. A fogatlan ínyek mögött mély, vörösen lüktető sötétség rejtőzik. Közel a vég.

– Shh – simítja félre gyengéden valaki Szára haját. – It’s just a dream.

Az angolnafejből arc lesz, a fiúé, akivel megosztotta az ágyát.

* * *

Szára egy hónappal azelőtt ismerkedett meg Tojama Hideki újságíróval. Aznap éppen Nakadzsima úrnak segített az akvarisztikai szaküzletben. Esett az eső, és egész nap senki sem tette be a lábát a boltba. Tojama a záróra előtt húsz perccel bukkant fel, épp miközben Szára egy kóbei, konkurens laboratórium munkatársainak cikkeit olvasgatta.

– Jó napot kívánok! – köszönt a férfi az ajtóból.

– Jó napot kívánok – gyűrte gyorsan a papírokat a pult alá Szára –, miben segíthetek?

Magas volt. Kék inget és fekete farmernadrágot viselt. Simára borotvált arc, oldalra fésült haj. Szára gondolatban végigszaladt a vásárlók arcain, akiket kiszolgált, mióta kisegít az akvarisztikai szaküzletben. Úgy ítélte meg, hogy nem ismeri a jövevényt.

– Azért jöttem, hogy néhány dolgot kérdezzek a halakról – bökte ki a férfi. Kellemes, mély hangja volt.

– Akkor jó helyen jár – állt fel a székéről Szára –, miben segíthetek önnek?

A férfi végignézett a falak mellett elhelyezett akváriumokon. Odalépett a legközelebbihez, és az ujjával megkopogtatta az üveget. A szivárványos guppik serege eltűnt egy vízinövény merev leveleinek árnyékában. A férfi újra Szárára fordította a tekintetét. Az arcán bűntudatos mosoly jelent meg.

Megvagy, gondolta Szára. A pasasnak ránézésre zéró tapasztalata van a díszhalakkal. Mire mindent elmagyarázok neki, már nem fogok tudni időben bezárni, és kénytelen leszek túlórázni. Mégis mosolyt erőltetett az arcára. Kézbe vette a kassza mellett heverő szórólapok egyikét, és közelebb lépett a férfihoz.

– Egy bizonyos fajta érdekelné? – kérdezte tőle. – Üzletünk elsősorban a bölcsőszájúhal-félékre specializálódott, de számos igazán igénytelen pontylazacot is tartunk. Tessék, egy brosúra, ha szeretné megnézni.

A férfi elhúzódott az akváriumtól. Kint már szürkült, a helyiségben egyre sötétebb lett, és a szivárványos guppik akváriuma feletti izzók kékes fényében a vevő arca egyszerre szokatlanul kísértetiesen hatott.

– Hol tanult meg ilyen jól japánul? – kérdezte.

– Itt nőttem fel – válaszolta Szára. – Az apám japán.

– Vagy úgy – mondta a férfi –, elnézést kérek. Azt hittem, hogy ön külföldi.

– Nem ön az első. Tudom, hogy nem nézek ki japánnak.

Aztán csönd uralkodott el az üzleten. Csak a szűrők csendes zúgása és a bejárat fölötti bádog előtetőre hulló esőcseppek hallatszottak. A vevő szeme Szára arcát pásztázta, és leplezetlen érdeklődéssel próbálta azonosítani rajta az apától örökölt vonásokat. Nem volt kellemes érzés. De olyasmi sem, amivel Szára ne tudott volna megbirkózni.

– Ha még nincsenek halakkal kapcsolatos tapasztalatai – mondta –, akkor a neonhalakat ajánlanám önnek. Nagyon igénytelen kis halak. És szeretik őket a gyerekek.

A férfi a kék-piros halacskák akváriumára kapta a tekintetét, de nem úgy tűnt, hogy bármennyire is megragadták volna a figyelmét.

– Ha a könnyen szaporodó fajokat részesítené előnyben – folytatta Szára, akit kezdett nyugtalanítani a rejtélyes vevő viselkedése –, akkor pedig az elevenszülőket ajánlanám önnek. Nagyon igénytelen a szifó is, vagy a szivárványos guppi, amelynél áll.

– Én ugyanis – nyögte ki végre a férfi –, hogy őszinte legyek, nem azért jöttem, hogy díszhalakról kérjek tanácsot.

– Nem? – bizonytalanodott el Szára. – Hanem miről?

– Az angolnákról – válaszolta. – Egy bizonyos Fukuhara kisasszonyt keresek. A Tengeri Élőlények Kutatóintézetében dolgozik, és az értesüléseim szerint itt lakik. Nem ismeri?

Ez meghökkentette Szárát. Honnan tudja, hogy hol lakom? Az intézetben soha nem adnák meg neki a címemet. A Facebookját még főiskolás korában törölte, és azóta egyik közösségi oldalon sincsen profilja. Talán a karról valaki?

Újra alaposan megnézte a férfi arcát. Az olyan önbizalmat sugárzott, ami azt sejtette róla, hogy népszerű lehetett a középiskolában. Nem tudta megítélni, hogyan találta meg őt, vagy mivel foglalkozik, de komoly embernek tűnt.

– Fukuhara Szára én vagyok – mondta. És nyomban, amint ezt kiejtette, különös érzés kerítette hatalmába. Mintha saját magának, saját megnyugtatására ismételné el ezt a nevet. Fukuhara Szára én vagyok.

A férfi idegesen, gyorsan elmosolyodott.

– Az interneten nem találtam magáról képet. De rájöhettem volna, amikor megláttam önt. A keresztneve kissé egzotikusan cseng.

Aztán az inge mellzsebébe nyúlt, és egy névjegykártyát húzott elő belőle.

– Tojama Hideki a nevem, és a Sizuokai Hírmondónak dolgozom – mutatkozott be. – Éppen az angolnákról írok egy cikket a pénteki mellékletbe, és szívesen kérdeznék róluk öntől. Tudom, hogy ezekre specializálódott.

A névjegykártyán az említett szerkesztőség telefonszáma állt, és kézzel aláírva Tojama mobilszáma. Szára forgatta az ujjai között a névjegykártyát, aztán megcsóválta a fejét.

– Ne haragudjon, de nem vagyok egy interjúzós típus.

– Ne aggódjon, semmilyen titkos információt nem kérnék öntől. Alapvetően csak arra van szükségem, hogy megerősítse mindazt, amit néhány nyomtatott kiadványban találtam. Érdekelne, hogy mennyire naprakészek az adataim.

– Ha a munkahelyemen megtudnák, hogy szóba álltam önnel, az bajt hozhat rám.

– Megegyezhetünk, hogy nem fogom önt idézni.

– Ne haragudjon! – tette vissza a halas brosúrát a többihez a halomba. – Tényleg nem lehet.

De Tojama rendíthetetlen volt.

– Nézze – mondta –, hiszen nincs itt szó semmi másról, mint a halak védelméről, vagy nem? Nekünk ugyanaz a célunk. Ön ezt tudományosan közelíti meg, én pedig igyekszem a veszélyeztetettségükről tájékoztatni az átlagos olvasókat, akik, valljuk be, lényegében felelősek a fogyatkozásukért.

Szára még mindig nem tartott ott, hogy beleegyezzen.

– Tudja, hogy évente mennyi angolnát esznek meg Japánban?

– Úgy ötvenezer tonnányit – válaszolta Szára.

– És képzelje el, sok ember még ma sem hiszi el, hogy ez mekkora probléma! Én nagyon szívesen elmagyaráznám az olvasóknak, hogy ha továbbra is ilyen mennyiségben fogyasztjuk az angolnát, a gyerekeink talán már meg sem kóstolhatják. Úgyhogy mit gondol? Szánna rám pár percet?

* * *

Szára lehúzta az akvarisztikai szaküzlet redőnyét, és a folyót szegélyező szakurák mellett elindultak a pályaudvar felé. Jokohama Koganecsó városrésze felett, ahol az üzlet található, acélszürke felhők függtek, amelyekből apró esőcseppek potyogtak. A földből forró levegő szállt felfelé, amelyhez az Óka folyó iszapjának szaga és a jakitori-éttermek szellőztetőiből kifújt pára keveredett. Szára a nyitott ablakokban látta a törölközővel körbetekert fejű szakácsokat, akik húsnyársakat forgatnak a felforrósított grill fölött.

– Tavasszal itt biztosan szép a virágzás, ugye? – jegyezte meg Tojama, és a folyót szegélyező szakurák sorára mutatott.

– Hát igen. De maga a folyó egészen a hatvanas évekig rettentően szennyezett volt. Azt hallottam, hogy még a nyomda is beleengedte a szennyvizét, ezért a víz színes volt, és eléggé bűzlött, egészen addig, amíg a helyiek feldühödtek emiatt, és kezdtek vele valamit.

– Valamilyen mozgalom volt? – érdeklődött Tojama.

– Igen. De pontosabbat nem igazán tudok róla, utána kellene néznie.

– Utánanézek – bólintott Tojama –, engem eléggé érdekelnek ezek a dolgok.

– Én nem vagyok idevalósi, ezért nem ismerem a részleteket. Csak azt tudom, hogy a háború után Jokohama eléggé rémisztő volt. Sok-sok veszélyes, piszkos hely volt itt. Minden elképzelhető tevékenység virágzott, amíg törvényi úton fel nem számolták őket.

Tojama bólintott, aztán egy ideig szótlanul lépdeltek.

– Tulajdonképpen honnan értesült rólam egyáltalán?

– Látja – mosolyodott el Tojama –, ezt teljesen elfelejtettem megemlíteni. A szerkesztőségben az egyik kolléganőm emlékezett önre. Szuzuki Juka. Azt mondta, együtt jártak középiskolába.

– Szuzuki? – visszhangozta Szára. A felső középiskolában két Juka is járt Szára osztályába, és egyiket sem Szuzukinak hívták. Az egyikük alacsony, szemüveges lány volt, rövid bubifrizurával, akinek már-már iszonytató mértékben nem ment a matematika. Különösebben nem barátkoztak egymással. A másikukkal, Inaoka Jukával viszont barátnők voltak. Egészen addig, amíg Juka egyik napról a másikra elköltözött valahová Aomoriba, ahol a nagyszülei éltek. Hogy utána mi történt vele, arról Szárának csak feltételezései voltak.

– Nálunk dolgozik, a szerkesztőségben – folytatta Tojama.

Ezek szerint visszatért, állapította meg Szára.

– Amikor elmondtam neki, hogy min dolgozom, ön azonnal az eszébe jutott. Azt mondta, hogy tengerbiológiát tanult a Jokohamai Egyetemen. Úgyhogy odatelefonáltam, és a tanszékről egy doktorandusz egy koganecsói díszhalüzletbe irányított engem.

Szárát meglepte, hogy Juka ennyi mindent tud róla. Ő idővel felhagyott a próbálkozással, hogy bármit is megtudjon a volt barátnőjéről.

– Mikor ment férjhez? – kérdezte. – A vezetéknevéből gondolom.

– Azt hiszem, már évekkel ezelőtt.

Ott lehettem volna az esküvőn, gondolta Szára. Elképzelte Jukát esküvői ruhában. Vajon milyen lehetett? Biztosan nagyszabású esemény volt. Inaoka asszony nem elégedett volna meg semmi szerénnyel. Mindig is hajlott a fényűzésre.

Megálltak a zebránál egy rendőrbódé mellett. Az esernyős embertömeg a rendőrségi hirdetőtáblához préselte Szárát és Tojamát. Szárában tudatosult, hogy a férfinak óceánillata van. A találkozó előtt nyilvánvalóan tetőtől talpig befújta magát dezodorral.

– Mindig, amikor elmegyek az ilyen plakátok mellett – mutatott Tojama a keresett személyek fényképeire a hirdetőtáblán –, arra gondolok, hogy közülük hányan lehetnek már rég halottak.

Sajátos téma csevegéshez, gondolta magában Szára. Ő ráadásul úgysem ismerné fel egyik körözött személyt sem, ha például belépne a szaküzletbe.

– Például ez a fiú itt – folytatta Tojama. – Szörnyű élet lehet, mindig csak rejtőzködni. Érdekelne, hogy mit csinálhat most.

Szára megnézte a névtelen fiatal vázlatos portréját, amelyet az a megjegyzés kísért, hogy a jobb orcája sebhelyes, és senki se próbálja meg feltartóztatni őt. Ma már biztosan teljesen máshogy néz ki.

– Talán az alatt a harminc év alatt már meg is halt – folytatta Tojama –, és erről még csak nem is tud senki.

Aztán a jelzőlámpa zöldre váltott, és ők elindultak az út túloldala felé.

* * *

– Milyen aranyos kávézó – tekintett körbe Tojama a Napraforgó kávézó berendezésén, amikor leültek –, teljesen a nagymamám egyik szobájára emlékeztet.

A Napraforgó kávézót egy idős házaspár üzemelteti. A néni csíkos kötényt hord a ruhája fölött, és amikor az asztalhoz viszi ki a kávét, mindig annyira remeg a keze, hogy legalább két kortynyit kilocsol a padlóra. Ami nem baj, mert ezen a helyen úgyis savanyú a kávé. A fehér hajú bácsi elméje már kissé zavart, ezért gyakran összekeveri a rendeléseket. Ami szintén nem baj, mert ezen a helyen az összes kávé ugyanolyan savanyú. Ennek ellenére Szára szívesen jár ide. Nem is annyira a kávé miatt, hanem inkább azért, mert az öregek mindig kedvesen mosolyognak rá, emellett a hely általában üres, ezért senki sem zavarja őt tanulás vagy olvasás közben.

Szárát a helyiség nem emlékezteti a nagymamájára, mert a japán nagymamája nem az a típus volt, aki aranyos, kisállatos porcelánfigurákat halmoz fel az otthonában, és a falakra színes kimonóban puszilkodó gyerekek giccses fényképeit akasztja. Keikó adott a tisztaságra, a háza mindig ragyogóra volt sikálva, és ha Szára gyerekként például véletlenül elfelejtette elrakni az asztalon szétpakolt színes ceruzáit, mindig jól leteremtették.

Szárát a Napraforgó inkább egy múzeumra emlékezteti. A helyiség minden egyes tárgyát, legyen az régi kristály hamutartó, vagy éppen hatalmas rózsaszínű telefon a bárpulton, az idős házaspár gyűjtötte össze ötven év együttélés alatt. A kávézóban minden dolog pótolhatatlan számukra. Szemben a folyamatosan fejlődő és átalakuló külvilággal, a hetvenes évek óta változatlan Napraforgó az utolsó oázis, amely még emlékeztet arra az időszakra, amikor Japán a fogyasztás nagyhatalmává vált.

Miután megrendelték a kávét, Tojama előhúzta a noteszét, és kicsit lapozgatott benne. A betűi esetlenek voltak, és Szára a jegyzetek foszlányaiból semmit sem értett. Angolnák. Szaporodás. Tüntetések. Hasimoto? Tejet venni. Emily. Az angolna jelentősége a történelemben. Nonomija. Hétfő találkozó fél háromkor. Bankba!!! Van fülük a halaknak?

– Van, de nem látjuk – szólalt meg Szára. – Továbbá az oldalvonaluk segítségével érzékelik a hangrezgéseket.

Tojama értetlenül nézett fel rá.

– Tessék?

– A fülük.

Most sem festett sokkal értelmesebben.

– A halak. Van fülük. Illetve helyesebb lenne úgy mondani, hogy van hallószervük.

– Aha – nyögte ki.

– Ezt jegyezte fel oda. Úgy tűnt, hogy érdekli.

– Ó – pillantott Tojama a teleírt oldalra –, hát persze. Igaza van, tényleg felírtam. Sok-sok mindent jegyzek így fel, de őszintén szólva, ha valamit nem találok meg azonnal, ahhoz gyakran már nem térek vissza, vagy el is felejtem.

– Ez elég súlyos probléma lehet egy újságírónak, nem?

Tojama elmosolyodott. Aztán egy pillanatra eltűnődött.

– És akkor hogy is néznek ki a halak hallószervei, ha már itt tartunk?

– Egy olyan szerv alkotja őket, amit hártyás labirintusnak hívunk – válaszolta Szára. – Ez segít a halnak megtartania az egyensúlyát, és ennek köszönhetően érzékeli a hanghullámokat is. Amolyan karbonátos kövecskék, otolitok találhatóak benne, amelyek alapján megállapítható a hal kora.

Tojama kitapogatta a tollát a mellzsebében, és jegyzetelni kezdett.

– És pontosan hogyan is állapítható meg? – érdeklődött.

– Az otolitokban hasonló évgyűrűk alakulnak ki, mint a fák törzsében. Sötétebb sávok a nyári, élelemben gazdag időszakban, világosabbak a szűkös téli hónapokban. Ráadásul az otolitok mérete és formája fajonként más és más. Gyerekkoromban egy ideig gyűjtöttem őket.

– Ez igazán eredeti kedvtelés. Ilyen gyűjtőről még nem hallottam.

Szára elmosolyodott.

– Szóval arról, hogy miért kerestem meg önt – lapozta fel Tojama a vonatkozó oldalt. – Arra lenne szükségem, hogy valamit alátámasszon, illetve elmagyarázzon nekem. Kezdem az elején. Megtudtam, hogy az angolna-alakúaknak három nagy csoportja van a világon, és az Anguilla nembe összesen tizenkilenc faj tartozik.

– Igen, ez így igaz.

Tojama bólintott, és valamit kihúzott a noteszben.

– Megtudtam, hogy az európai angolna, az Anguilla anguilla súlyosan veszélyeztetett – folytatta aztán. – A japán angolna, az Anguilla japonica, információim szerint, még mindig csak veszélyeztetett, de állítólag belátható időn belül átlépi a kritikus határt. Ez így van?

– Ezt szinte teljes bizonyossággal állíthatjuk – bólintott Szára. – És sebesen fogyatkozik az új-zélandi angolna is, az Anguilla dieffenbachii.

Ezt Tojama feljegyezte.

– Ezek közül nálunk két faj él, ugye? A japán angolna és a nagy márványos angolna.

– Igen – bólintott. Aztán kicsit elgondolkodott. – Ugyanakkor elég érdekes, hogy a kilencvenes években rövid ideig előfordult nálunk az európai angolna is. Mert a nyolcvanas években, a Sizuoka prefektúrában elszabadultak egy telepről. De a természetből lassan megint eltűntek.

– Talán nálunk nem tudtak szaporodni?

– Pontosan. Az európai angolna a Sargasso-tengerben szaporodik, míg a japán angolna a Mariana-árok környékén.

– Erről olvastam. Ez sokáig nagy rejtély volt, ugye? Hogy hol kelnek ki a japán angolnák. Állítólag mindössze néhány éve jöttek rá.

Szára bólintott.

– Akkor még nem jártam egyetemre, de emlékszem rá, hogy megjelent a folyóiratokban, és rettentően lenyűgözött.

Tojama elmosolyodott, és megint a noteszébe nézett.

– Tehát – gondolkodott el –, az angolnák a Csendes-óceánban kelnek ki, és a lárváik, ezeket pre… prele…

– Preleptocephalusoknak nevezik – segítette ki Szára.

– Igen. Ezek északra, Tajvanra, majd Koreába és Japánba vándorolnak. És az út során lassan leptocephalusokká növekednek, és később azokká a pici, átlátszó halacskákká, amiket üvegangolnának neveznek?

– Igen – bólintott. – Az üvegangolnák folyók torkolataiban nőnek meg, aztán felúsznak a sodrással szemben, és amikor elég messzire jutottak, letelepednek a kisebb-nagyobb tavakban, és addig növekednek, amíg el nem érik a bronzangolnának nevezett fázist. Körülbelül tíz évbe telik, amíg el nem érik a következő fázist, amit ezüstangolnának nevezünk. Ezek aztán folyásirányban ismét leúsznak a tengerbe, hogy a Mariana-árok környékén rakják le az ikráikat. És az egész ismétlődik.

– Amennyiben valaki vagy valami erőszakkal nem zavarja meg a körforgást.

– Pontosan.

Tojama megvakarta a füle tövét.

– Azt olvastam, hogy az angolna a piac legdrágább hala.

– Igen, ez vitán felül igaz. És miután veszélyeztetett fajjá nyilvánították, az ára még tovább nőtt.

– Jelenleg egy kilogramm üvegangolna ára másfél millió jennél kezdődik. Értesüléseim szerint húsz évvel ezelőtt még csak körülbelül hétszázezret kellett fizetni egy kilogrammért. Miközben tavaly ugyanezen mennyiség ára elérte a hárommilliót is. Ez óriási növekedés, nem?

– És természetesen minél kevesebbet halásznak belőlük, annál magasabb az áruk – bólintott Szára.

– Jövedelmező lehetőség a feketepiacnak.

– Igen. Nekik az angolna kész kincs.

Tojama bólintott, és lapozott egyet.

– Ilyen drága halakkal dolgozni biztosan nagy felelősség, ugye?

Szára vállat vont.

– Erről jut eszembe – folytatta Tojama –, az önök intézete tulajdonképpen honnan szerzi be az angolnákat?

Szárának ezen el kellett gondolkodnia.

– A haltelepek pontos nevét nem tudom önnel közölni – mondta aztán –, de úgy gondolom, hogy egy piaci forgalmazó lehet. Ezek ugyanis olcsóbbak. Mindenesetre biztosan utána lehet nézni. Minden megvásárolt halról nyilvántartást kell vezetnünk. Az állam így ellenőrzi azt, hogy milyen kísérlethez használtuk fel őket. Méghozzá azért, hogy megakadályozzák a sikkasztást, vagy hogy valaki állami támogatások rovására gazdagodjon meg.

Tojama ezt feljegyezte. Az asztalhoz odajött az idős asszony, és vizet öntött mindkét félig üres pohárba.

– Kérnek még valamit? – kérdezte.

Szára megrázta a fejét.

– Én még egy kávét kérnék – mosolyodott el Tojama. Az asszony bólintott, és visszaindult a pulthoz. Az asztalnál egy pillanatra csönd lett.

– Elnézést, hogy megkérdezem – szólalt meg aztán Tojama –, de a kíváncsiságom nem hagy nyugodni. Az édesanyja honnan származik?

– Csehországból.

Ezt a szót Tojama halkan megismételte, mintha a fejében létező vaktérképen próbálta volna elhelyezni.

– Németország mellett van – sietett a segítségére Szára.

– Tudom – válaszolta. – Azon gondolkoztam, hogy milyen nyelven beszélnek ott.

– Csehül.

– És ön beszéli a cseh nyelvet?

– Nem nagyon – rázta meg a fejét. – Tudok ételt rendelni. És kis jóindulattal megoldom az udvarias csevegést is. De többre nem merészkednék.

Tojama megértően bólintott.

– Tehát otthon japánul beszéltek egymással?

Szára nem felelt.

– Ne haragudjon – mondta Tojama. – Szakmai ártalom. Tegyen úgy, mintha nem kérdeztem volna meg. Semmi közöm hozzá.

* * *

Szára szülei akkor találkoztak, amikor az anyukája egy féléves szakmai gyakorlaton volt Japánban. A határok megnyitása után viszonylag hamar utazott ki. Japánul természetesen nem beszélt, de a középiskolában valami csoda folytán olyan osztályban találta magát, ahol angolt tanítottak második nyelvként, így volt némi előnye. Szára apjával akkor ismerkedtek meg, amikor a fiú másodéven tanult a konzervatóriumban. Két évvel volt fiatalabb a lánynál. Esténként a Roppongi bárjaiban és éttermeiben hegedülve tett szert egy kis mellékesre.

Azon a végzetes estén anya a legjobb ruhájában és magas kontyba fésült szőke frizurával érkezett meg egy klasszikus zenei koncertre a Roppongi Stars szállodába. Valami amerikai srác hívta meg, akivel egy alkalmi munkahelyen találkoztak. A lány ugyanakkor még a második emeleten sem járt, amikor a szállodában elment az áram, és ő a liftben ragadt egy ifjú hegedűssel, aki később Szára apja lett.

Míg anya a zárt térben felfedezte, hogy klausztrofóbiás, apa leporolta elfelejtett angoltudását, és végig esetlen mondataival próbálta őt nyugtatni. Másnapra találkát beszéltek meg, amely közvetlenül Szára fogantatásához, majd néhány évnyi házassághoz vezetett, melynek során anya, saját szavaival élve, továbbra is úgy érezte magát, mint aki egy liftben rekedt.

Szára Tokióban született, de mivel a szülők nem tudták kifizetni a tokiói lakások magas bérleti díjait, hamarosan a Fukuhara család kétemeletes sizuokai házába költöztek. Ami nem volt éppen szerencsés választás, hiszen a házban a nagymama élt, aki az első naptól fogva ki nem állhatta Szára anyukáját. Nem rejtette véka alá a véleményét, miszerint anya azért csábította el apát, hogy biztosítsa magának a japán tartózkodási engedélyt.

Szárát hároméves korában a szülei orvoshoz vitték azzal a gyanúval, hogy siket lehet, mivel más gyerekekkel szemben nem ismételgette a szavakat, hanem hallgatott, mint a sír. Az orvos azonban azonnal kizárta a halláskárosodást. Ehelyett másra gyanakodott.

– A gyermekük gyakran ismétel bizonyos szertartásokat? – faggatózott. – Nem rakosgatja a játékokat mindig ugyanolyan módon? Nem ragaszkodik hozzá, hogy csak egyféle színű ruhát viseljen?

Apa a kérdést tolmácsolta anyának. Az megcsóválta a fejét.

– És hány nyelven beszélnek hozzá?

– Három.

– Nos, így már világos. A gyermekük nem siket, és nem is autista. Össze van zavarodva. El kell dönteniük, hogy a három nyelv közül melyiket fogják elhagyni.

És mivel Japánban éltek, és a közös nyelvük az angol volt, Szára soha nem tanult meg rendesen csehül.

* * *

Hogy különbözik a többi gyerektől, az óvodáskorában kezdett tudatosulni benne. A mai napig emlékszik egy fényképre, amely a cipősszekrényen állt (és a számos költözés során eltűnt valahová). Egymás kezét fogják egy kisfiúval, akinek már nem emlékszik a nevére. Míg a fiúcska haja szénfekete volt, és bilifrizurára vágták, az ő aranyló, göndör haja zabolátlanul meredezik minden irányba. Különbözött. És a környezete többé nem vonakodott ezt tudomására hozni.

– Kijosi – szólította meg egyszer a vacsoránál anya apát. – Mit jelent japánul az, hogy baka no gaidzsin?

– Miért kérdezed? – érdeklődött az apa.

– Szára ma ezzel jött haza az iskolából.

– Nem is tudom, hogyan fordíthatnám le helyesen – tért ki apa a válaszadás elől, és a vacsora után bezárkózott a nappaliba a hegedűjével. Anyának nem maradt más választása, mint hogy előhúzza a szótárat. Másnap feldúltan vonult be az iskolába.

– A lányom egyáltalán nem idegen!

A tanítónő iszonyattal meredt Szára anyukájára.

– Szára san ni szonnakotovo itta no vadaredatta no desóka?

Szára anyukája kedvetlenül tért haza, és néhány napig nem tudott szabadulni az intenzív érzéstől, hogy itt ő maga az egyetlen idegen.

* * *

Idővel Fukuharáék kiköltöztek a családi házból, és saját lakást béreltek. Szára anyukája nyilvánvalóan azzal hitegette magát, hogy így megszabadul az anyósától, akivel az együttélés hosszú hónapjai alatt cseppet sem javult a kapcsolata, épp ellenkezőleg. Csakhogy a költözés után sem volt nyugta tőle. Az ugyanis nem tétovázott előre nem bejelentett látogatásokra indulni a fiatalokhoz, hogy ellenőrizze, szeretett fia véletlenül nem szenved-e hiányt valamiben. Elhelyezte a saját papucsát a cipősszekrényben, és a lehető legalkalmatlanabb pillanatokban bukkant fel, hogy hangosan kifejezze keserűségét hol afelett, hogy Szára anyukája nem ért japánul, hol afelett, hogy nem tud főzni, vagy rosszul vasalja ki a ruhákat.

Apát kimerítették az állandó viták, de nyíltan sosem állt ki a felesége mellett. A szemeteszsák felett szemezgető varjúkhoz hasonló anya és nagymama közötti feszültség a családi élet minden vonatkozására hatott, és mivel minden második vita Szára nevelésével volt kapcsolatos, Szára taposóaknának érezte magát, amelyen állandóan lépked valaki. Végül a helyzet olyannyira elfajult, hogy anya sürgetni kezdte a Prágába költözést, és választás elé állította apát: vagy velünk jössz, vagy nélküled megyünk.

Apa beizzította a kapcsolatait, és a konzervatóriumban szerzett ismeretségeinek köszönhetően néhány hét alatt sikerült munkát találnia egy zenekarnál.

A kilencéves Fukuhara Szára nem tudta megérteni, hogyan térhet vissza valaki oda, ahol még sosem járt, így mialatt anyukája jókedvűen repdesett a lakásban, és egy-egy érintéssel örök búcsút vett a működésképtelen vécétől és a tolóajtóktól, amelyek nem illeszkedtek a falhoz, Szárának a hazaút kilátásától fájni kezdett a feje.

– Mama – próbálkozott a vacsoránál –, én nem akarok elköltözni.

– Tetszeni fog Prága, szívecském.

– Milyen az a város?

– Olyan, mint a mesékben.

– Olyan, mint Disneyland?

– Majdnem olyan, mint Disneyland – bólintott anya. – Van ott egy vár. És templomok. És egy szép híd.

– És tenger?

– Tenger, az nincs.

– És tengerpart?

– Tengerpart sincs.

– És kikötő?

Szára anyukája türelmetlenül megrázta a fejét.

– Van ott egy folyó. Moldva a neve.

Szára szokása volt szombatonként apával sétálni a tengerparton, ahol a végtelenségig forgatta fel a kerek kavicsokat, és nézegette, hogy valamelyik alatt nem alszik-e rák. A tengerpartnak doh-, alga- és sóillata volt. Tetszettek neki a kikötői móló mellett ringatózó hajók, a kis bárkák és a nagy csónakok, és megszokta, hogy néha deréktól felfelé ropogósra barnult férfiakat lát.

– És Prágában hová járhatunk majd apával, ahol forgathatom a rákokat?

– Majd hattyút etetni jártok – vélekedett az anyukája. – És most egyél!

Nagymama anya rendszeres szidalmazásával fűszerezte a közelgő indulást. Aztán ez fenyegetéssé – miszerint ha a fia egyedül hagyja, ő meghal fájdalmában –, végül hisztérikus sírásrohamokba fordult. Mindez mit sem használt. A család becsomagolta a bőröndjeit, és elindult utolsó közös útjára.

* * *

Miután megérkezett Csehországba, Szára több alapvető ismerettel gazdagodott. Először is, a Lužiny lakótelep, ahová beköltöztek, nem hasonlított Disneylandre. Itt nem volt sem vár, sem szép híd, csak panelházak hosszú sora. Vasárnaponként babakocsis anyák sétáltak a tövükben, és kutató pillantásokat vetettek Szárára. A gyerekek fintorokat vágtak rá a mászókákról, és úgy gondolták, hogy van valami közös benne és a vietnámiakban, akiknek a metróállomásnál van kisboltjuk. Szára becsapva és elárulva érezte magát.

Az anyukája viszont nem hazudott, amikor azt állította, hogy a japán nagymamája mellett egy cseh nagymamája is van Szárának. Az, akinek hosszú éveken át a rajzait kellett küldözgetnie. Az új nagymama Framykoin kenőcs illatát árasztotta, amellyel az ekcémás könyökét kenegette, és hajlamos volt megállás nélkül ölelgetni és szorongatni Szárát. Szára félt az új nagymamájától, és szinte semmit sem értett abból, amit mondott.

Este, elalvás előtt, ha lehunyta a szemét, Szára a sizuokai másik hazájáról álmodott, a tenger sós illatáról, amelybe nyáron iszapé keveredett. Álmodott a téli ködről, amely a kikötői gáttól egészen a mindig zöldellő, sűrűn benőtt hegyek lábáig, a meredeken magasba törő lejtőkig elterülő utcácskákon hömpölygött. Álmaiban a város annyira volt lapos, mint egy serpenyő feneke, amelyre valaki legókat szórt. A fehér házak között szél süvített, nyáron fullasztóan meleg, télen fagyos. És mindezek felett derült napokon a Fudzsi tornyosult. Hótakarója letekintett az alanti világra, alkonyatkor rózsaszínes volt, hajnalban sápadt kék. Úgy nézett ki, mint egy égre függesztett kontinens, mint egy második föld a föld felett, mint a természet szépséges tévedése.

Apa, aki az egyetlen kapcsolata volt a másik hazájával, mindent megtett annak érdekében, hogy a lehető legkevesebbet tartózkodjon a panellakásban. Az egyetlen ember, akihez japánul szólhatott volna, egyedül hagyta őt, körülvéve idegenekkel és az anyukájával, aki az utolsó pillanatban döntött úgy, hogy drasztikus módon csehvé teszi Szárát.

Csehországban Antonín nagypapa volt az egyetlen jó dolog. Egész napokon át feküdt a kanapén, mert nem tudott járni, és szótlanul természetfilmeket nézett. Szárának ezelőtt soha nem volt nagypapája, az apai nagyapja meghalt, még mielőtt ő megszületett volna, ezért nem is sejtette, milyen remek intézményről van szó.

Antonín nagypapa életének nagy álma az volt, hogy a korallzátonyoknál búvárkodhasson. Ami nem könnyű egy olyan országban, amelynek nincsen tengerpartja. És még nehezebb megtenni, ha a komancsok megtiltják az embernek, hogy külföldre utazzon. Ezért a nagypapa utálta a komancsokat, és megállás nélkül szidta őket. Szárának a képeskönyvében szereplő indiánok tetszettek, és nem értette, hogy miért éppen a nagypapa ellen esküdtek össze.

Miután megnyitották a határokat, és a komancsok végre eltűntek (az nem volt egészen világos, hogy hová), a papa végre utazhatott volna, csakhogy mindenféle betegségek kezdték gyötörni, és a búvárkodás túl veszélyes lett volna a számára. Ezért a tenger fenekére tévés dokumentumfilmek segítségével merült alá.

A nagypapa a szekrényben nem ruhákat tartott, mint a normális emberek, hanem videotékát a felvett műsorokból. Szára egy füzetbe feljegyzett számok alapján adogatta neki a kazettákat, és órákon át nézték a halakról szóló dokumentumfilmeket.

– Ez egy lazac, Szárinka. Lazac.

– Razacu – ismételte utána.

– Kiváló. Lassacskán jobban beszélsz csehül, mint a nagymamád.

Különös, hogy csak abban az országban kedvelte meg a halakat, amely jelentősen szegényebb bennük, mint Japán. Ezt azzal magyarázta, hogy az emberek bizonyára arra vágynak, amijük éppen nincs. Vagy pedig a tengerről készült felvételek egyszerűen a másik hazájára emlékeztették.

* * *

Amikor Prágában elkezdte a japán iskolát, hirtelen, nagy meglepetésére rájött, hogy az új osztálytársai közül néhányan vegyes családból származnak. Általában japán anyák és cseh apák gyerekeiről volt szó, bár akadt egy kislány, akinek az anyukája volt cseh. Ez első ránézésre egyáltalán nem látszott rajta, talán csak annyi, hogy valamivel világosabb volt a szeme, azonban Szárától eltérően csehül folyékonyan beszélt. Nem telt sok időbe, és összebarátkoztak. Szára szokásává vált átmenni a barátnőjéhez, együtt jártak korcsolyázni, sőt egyszer apa az állatkertbe is elvitte őket. Ugyanakkor alig fél év után a kislány egyik napról a másikra eltűnt, mivel a szüleivel együtt visszatért Japánba. Szára szomorú volt. Eltökélten váltottak néhány levelet, mielőtt a barátság szertefoszlott volna.

Szárának kezdett úgy tűnni, hogy az osztálytársaival kötött barátságok nagyon bizonytalan befektetések. Barátságokat kötött és szakított meg, szinte futószalagon aszerint, hogy a gyerekek szülei éppen hogyan utazgattak ide-oda. Azokról, akik hazatértek Japánba, nem hallott többé. Mindig csak furcsa üresség maradt utánuk. Ezért végül megtanulta úgy megelőzni az egyre ismétlődő veszteségérzetet, hogy egyszerűen távolságot tartott másoktól. Azzal foglalkozott, amit szívesen csinált, és az iskolai viszonyoknak nem szentelt több figyelmet az elengedhetetlenül szükségesnél. Különleges füzetet vezetett, amelybe felírogatta az érdekes halakkal kapcsolatos tudnivalókat, és az osztálytársai, akiknek nem kerülte el a figyelmét ez a szokatlan kedvtelés, hamarosan halhercegnőnek kezdték nevezni. Szárának a latin nevek tetszettek a legjobban. Ámbár nem tudta őket helyesen kiejteni, titkos varázsigéknek tűntek előtte.

– Ez egy kígyó? – kérdezte Szárától az anyukája, amikor egy nap a füzet mellett ment el egy lavórnyi ruhával.

– Nem – rázta meg a fejét. – Ez a Muraenahelena. Egy tengeri hal. Apa azt mondta, hogy majd megnézhetjük az akváriumban, amikor visszamegyünk Japánba. Te várod már?

Anya nem válaszolt neki. Amikor Szára felemelte a fejét, észrevette, hogy párás a szeme. Azonnal rájött, hogy valami nem helyénvalót mondott, valamit, amivel elszomorította anyát, csakhogy nem tudta megfejteni, hogy mit.

– Te nem szereted az akváriumokat?

– Hiszen tudod, hogy igen.

* * *

Fél évvel ezután a szülei elváltak. Anya beismerte, hogy már több mint egy éve találkozgat egy bizonyos Dvořák úrral. Nem úgy tűnt, hogy apa szenvedne emiatt. Épp ellenkezőleg, úgy tűnt, hogy végtelenül megkönnyebbült. Már csak az maradt eldöntetlen, hogy mi legyen Szárával. Majdnem tizenhárom éves volt, alig beszélt csehül, és mivel a japán gyerekek iskolája az alsó középiskola utolsó évfolyamánál véget ért, azok a lehetőségek kínálkoztak, hogy az angol nyelvű iskolába adják, vagy az apjával visszaküldik Japánba.

– Veled kellene maradnia – állította apa. – Lassan eléri azt a kort, amikor az anyja lesz neki a fontosabb.

– Ha cseh iskolába járattuk volna, ahogyan én akartam, akkor maradhatna itt – ellenkezett anya. – De ez így teljesen irreális. Nem engedhetjük meg magunknak az angol líceumot.

– A pasid nem valami cégvezető? Mi lenne, ha egy kicsit támogatna téged?

Csakhogy Dvořák úrnak valószínűleg épp annyira volt ínyére az elképzelés, hogy egy idegen gyereket tartson el, mint amennyire Szárának az a gondolat, hogy egy idegen fazonnal éljen egy háztartásban. Az obligát kérdés, hogy kivel szeretne maradni, ezért végül egyáltalán nem került megvitatásra.

Amikor apával Szibéria fölött szálltak, és alattuk a táj zöldről kékre, majd kékről barnára változott, mintha először tudatosult volna benne, hogy milyen rettentő távol van egymástól a két ország. Iszonyú, hogy az embernek két hazája van. Úgy érezte magát, mintha félúton rekedt volna köztük.

A japán nagymama sizuokai házában apa a földre tette a csomagokat, lehúzta a cipőjét, és végigment a sötét folyosón oda, ahonnan kihallatszott a tévé. Szára vigyázva követte. Eközben sajátos, édeskés illatot szívott be, amely egyszerre volt furcsán ismerős és idegen számára: a konyhai rizsfőzőből felszálló páraoszlop rizsillata, a tűzhelyen rotyogó levesbe rakott szárított halak és kombu alga, a vécéajtó alatti résből előkanyargó fenyős légfrissítő, a szekrényben tárolt bőrkabátok szaga.

– Azt hittem, hogy nélküle jössz. – Ez volt az első dolog, amit nagymama apának mondott, amikor Szárát meglátta az ajtóban.

Apa nem felelt.

– Így nem fogsz megint megnősülni. Elváltan, ráadásul egy gyerekkel a nyakadban senki sem fog hozzád menni.

Több mint nyilvánvaló volt, hogy Szárát nem látják örömmel a házban. Akárcsak a nyári hőséget, a bekúszó hideget vagy a szút a gerendában. Olyasmi volt, ami ellen a nagymama nem tudott küzdeni, de nem is tervezett megbékélni vele.

* * *

Amikor tizennégy éves volt, két rendőr rajtakapta, hogy este a pályaudvar mögötti parkban a fákat rugdossa dühében. Az egyikük ragaszkodott hozzá, hogy Szára megmutassa a tartózkodási engedélyét.

– Én japán vagyok – rázta a fejét Szára. – Nincs ilyen engedélyem.

A rendőr meg sem hallotta.

– Ha nincs tartózkodási engedélyed, akkor beviszünk az őrsre.

Sem az iskolai igazolványa, sem az olvasójegye nem győzte meg a rendőrt arról, hogy Szára nem felforgató elem, akinek Japánban tartózkodási engedély híján semmi keresnivalója.

– Ez diszkrimináció – dörmögte Szára, miközben az őrsön a rendőr leültette egy padra.

– Kit hívjak fel, aki igazolhatja a személyazonosságodat?

– Felhívhatja az iskolát – válaszolt.

Végül a biológiatanár szabadította ki.

– Fukuhara? – dugta be az ajtón a fejét. – Mit követtél el?

– Semmit – vontvállat Szára.

Miután a tanár megerősítette a rendőr előtt, hogy Szára nem hazudik, és valóban japán (illetve az útlevelében ez áll), Szárának meg kellett hallgatnia egy kiselőadást a fiatal lányokhoz illő viselkedésről, majd végre szabadon engedték. A pályaudvarra vezető úton aztán a biológiatanár végig a fejét csóválta.

– Az ég szerelmére, miért rugdosod a fákat a parkban esténként? Nincs jobb dolgod?

Szára nem válaszolt. Mi értelme lett volna magyarázkodni, hogy nem tud beilleszkedni az iskolai közösségbe? Az osztálytársai két lépés távolságot tartottak tőle. Amint véget ért a tanítás, csivitelő rajokban indultak el a pályaudvarra, de ha ő megpróbált csatlakozni hozzájuk, egyszerre elhallgattak. Ha valamelyikük néha meg is szólította, többnyire angolból kért segítséget. Fákat rugdosni a parkban alkalmas módszernek tűnt a dühe levezetésére.

– Nem akarsz csatlakozni a biológia-szakkörhöz? – kérdezte a tanár. – Úgy hallottam, hogy érdekelnek a halak.

* * *

– Igaz, hogy ma már laboratóriumban is szaporíthatóak az angolnák? – folytatta Tojama a faggatózást, miután a második kávé is landolt Szára előtt.

– Igen – bólintott –, de sajnos még nem tudjuk kellő hatékonysággal végezni.

– Ez mit jelent?

– Hogy a mesterséges angolnatenyésztés távolról sem lenne képes eleget tenni a hatalmas fogyasztói keresletnek. Merthogy továbbra is nagyon összetett folyamat, a technika és az időtartam vonatkozásában is. Emellett szélsőségesen drága. Bár törekszünk arra, hogy hatékonyabbá és olcsóbbá tegyük, egyelőre még nem értük el azt a fázist, ahol a mesterséges szaporítást nagyobb léptékben is megkezdhetnénk.

– Egyáltalán miért ilyen bonyolult az angolnák szaporítása? Értem, hogy ez valahogyan összefügg a vándorlásukkal, mégsem világos számomra, hogy miért ne ívhatnának egy tartály sós vízben.

– Nos, hát azért, mert a tartályban nem lesznek nemileg érettek. A természetben egy több száz kilométeres, az óceánon át a Mariana-árok környékére vezető út során következik be a nemi érés, amit laboratóriumi körülmények között egyszerűen képtelenek vagyunk szimulálni. Ezért nem tudnak az angolnák természetes úton szaporodni a haltartályokban. Nemi hormonokat kell beléjük injekcióznunk, hogy felnevelhessük a fogságban tartott angolnák második generációját is. Amit egy átlagos állattartó természetesen kevésbé tehet meg.

Tojama csak bólintott.

– Ráadásul viszonylag alacsony az olyan ikrák száma, amelyekből képesek vagyunk kifejlett egyedeket nevelni. Sőt, a mesterséges körülmények között nemi érésig juttatott angolnák spermatermelése sem olyan magas, mint amilyen a természetben lehetne. A mostani körülmények között ezért nem állítunk elő annyi lárvát, amennyire szükség lenne.

Tojama elgondolkodott.

– Akkor mennyi felnőtt angolnát nevelnek fel egy adag ikrából?

– Úgy az öt százalékukat. A maradék kilencvenöt százalék megdöglik.

– Ez tényleg sok.

– Ráadásul az angolnák nagyon lassan fejlődnek, így körülbelül háromszor tovább tart a szaporításuk, mint más halaké.

Tojama jegyzetelt.

– És mire lenne szükség a laboratóriumi szaporítás minőségének javításához? – kérdezte aztán.

– Több pénzre – mosolyodott el Szára. – Ahogyan mindenütt. A kutatás alulfinanszírozott. Legalábbis a mi intézetünkben, de nem hiszem, hogy csak nálunk. Sok pénzt, amit a laboratóriumokra kellett volna költeni, végül a tavalyi esők utáni helyreállításokra folyósítottak. A kutatás helyett most akadályokra, hullámtörőkre és a gátak megerősítésére megy a pénz. Ami annál is dühítőbb, mivel a medrek túlzott mértékű átalakítása csak megnehezíti a vándorló halak szaporodását, mert ők a gátak jelentette akadályokon nem tudnak áthatolni.

Tojama a homlokát ráncolta.

– Olyan véleménnyel is találkoztam, hogy a kormány betonnal önt ki, amit csak tud, főleg azért, hogy úgy tűnjön, mintha megelőző intézkedéseket tenne. Tekintet nélkül arra, hogy ez árt a természetnek, és hosszú távon csak rontja a vízfolyások helyzetét.

– Igaz, hogy a betonmedrekbe a víz csak nehezebben szivárog be, mint akkor tenné, ha legalább egy kis tere lenne kiönteni az ártéren. Arról nem is beszélve, hogy mit tesznek ezek a beavatkozások a föld alatti vízkészletekkel. Ugyanakkor világos számomra, hogy amikor az árvizek miatt családok ezreinek nincs fedél a feje fölött, hasonló eszmefuttatásokat senki sem akar hallgatni.

Tojama felsóhajtott.

– Térjünk vissza az angolnákhoz – mondta. – Elárulná nekem, hogy mire összpontosítanak most a laboratóriumban?

Szára tétovázott.

– Általánosságban értem. Tehát mi a prioritásuk?

– Az, hogy a nőstény egyedek több minőségi ikrát termeljenek, a hímek pedig jobb spermát. Másodsorban pedig a kikelt ikrákból több erős lárvát kell felnevelni, amelyek túlélik a fejlődési folyamatot. De ez nagyon lassan halad.

– Tehát a következő években még nem láthatunk laboratóriumban szaporított angolnákat a tányérunkon?

– Azt gondolom, nem – válaszolta Szára. – Minden angolna, amelyet ma elfogyasztunk, a természetből érkezett, legyen szó akár halászott felnőtt állatokról, akár medencékben kikelt egyedekről. És a következő években ez a legnagyobb valószínűséggel nem fog változni.

– Gondolja, hogy a japán angolna mint faj valóban ki fog halni?

Szára megvonta a vállát.

– Minden tőlünk telhetőt megteszünk azért, hogy ne így legyen – mondta. – De őszintén szólva, ehhez valószínűleg még egy csodára is szükségünk lenne.

– De hát a tudományban néha történnek csodák, vagy nem?

* * *

Bár Tojama megígérte, hogy Szára nevét nem jelenteti meg a cikkben, vagy megfeledkezett az ígéretéről, vagy nem érezte fontosnak, hogy betartsa. Szára neve teljes szépségében ott virított, a Tengeri Élőlények Kutatóintézetének szépreményű ifjú kutatója kiegészítéssel együtt. És ami még rosszabb volt: az angolnákról szóló általános információk mellett Tojama előrukkolt az orvhalászatban érdekelt halászokkal és a tenyésztőkkel, akiket nem érdekel a felvásárolt halivadékok származása. Ez a körítés különösen rossz fényben tüntette fel Ójama professzor kutatócsoportját, amely nagykereskedésektől szerzi be az angolnákat, és ez természetesen nem kerülte el Kobajasi figyelmét sem.

Kobajasi már attól is elsápadt dühében, hogy Szára alig két hónappal a felvétele után interjút adott, bár figyelmeztették rá, hogy ez tilos. Ugyanakkor az a tény, hogy Tojama összemosta a szponzori adományokból kétségbeesetten túlélni próbáló, súlyosan alulfinanszírozott kutatócsoportot a bűnözéssel, még nagyobb port kavart a laboratóriumban.

– Talán úgy érzi, hogy megengedhetjük magunknak az efféle hírverést? – dühöngött Kobajasi, és Szára hiába védekezett azzal, hogy mégsem tudhatta, Tojama mit ír majd a cikkébe.

– Semmiség az egész – vigasztalta Szárát a kollégája, Szavada, amikor a lány összerogyott a kémcsöves raktárban –, majd elcsitul, ne félj! Hiszen tényleg nem árultál el fontos dolgokat. Az öregek már csak ilyen érzékenyek. Dühösek, hogy átléptél felettük, mégiscsak egoisták mind egy szálig.

– Csak kerüljön a kezem közé az a szemét Tojama – dörmögte Szára –, homlokon szúrom egy szikével!

– Kapcsolódj ki a hétvégén! Menjetek moziba a barátaiddal! Vagy igyatok meg valamit! Meglátod, megkönnyebbülsz majd.

És Szára így töltött el egy éjszakát az első fiúval, akit kiszúrt magának a parketten. De korántsem érez megkönnyebbülést.

Amikor néhány hónappal ezelőtt helytállt az állásinterjún a Tengeri Élőlények Kutatóintézetében, Szára elhatározta, hogy a legjobbat fogja kihozni magából, ezzel bizonyítva Ójama professzornak, hogy nem követett el hibát, amikor alkalmazta őt. Mindent az utolsó betűig a kézikönyvek szerint csinált. Mindennap pontosan ért be, hétről hétre a munkatársai után is a laboratóriumban maradt, hogy elkészítse a legkülönfélébb kísérletekhez szükséges oldatokat és vegyületeket. Tökéletesen gondját viselte a tartályokban élő halaknak, naponta többször ellenőrizte a víz minőségét és hőmérsékletét, és bár senki sem kérte rá, rendszeresen feltöltötte a társalgó kávékészleteit. Minden lehetséges módon küzdött azért, hogy a legkisebb kétely sem férhessen ahhoz, hogy jó döntés volt őt felvenni. És eddig úgy is tűnt, hogy mindenki elégedett vele.

Egészen addig, amíg Nakadzsima úr szaküzletében fel nem bukkant Tojama Hideki, és Szára renoméja, amiért annyit tepert, úgy robbant szét, mint egy falhoz vágott Petri-csésze.

* * *

Szára a sibujai Dógenzakában ácsorog egy love hotel fürdőszobájában. A talpán érzi a padló hidegét. A kád fölötti nyitott ablakon zene szűrődik be az utcáról, a péntek este utolsó rezzenései.

A fürdőszobában epres szappan illatozik. A mosdó feletti tükör Szára kialvatlan arcát mutatja. Pára száll a helyiségben. Szárát csiklandozzák a nedves hajszálai. A maradék szempillaspirál sötét sávokat húzott az arcára. Szappant vesz a tenyerébe, és alaposan megmossa a szemét. Kisebbnek tűnik, miután lemosta a rárakódott sminket. Szára pedig idősebbnek. A laboratóriumban töltött minden egyes nap tovább mélyíti a szeme alatti karikákat.

Kislánykorában, ha autóban ült, gyakran figyelte magát a visszapillantó tükörben. Próbált rájönni, hogy kire ütött a szülei közül. Ha kicsit jobban kihúzta magát az ülésben, a tükörben megjelent az apja sűrű szemöldök alatt rejtőző, keskeny, sötét szeme. Egy arc, amelyből szinte eltűnt az orr. Ugyanakkor az anyukájáét nem lehetett nem észrevenni, ő pedig folyamatosan szenvedett emiatt.

– Nem bánnám, hogy nagy, ha legalább nem lenne olyan görbe!

Szára mindkettőjüktől a rosszabbat örökölte. Lehetett volna belőle kék szemű és fekete hajú csinos félvér, karcsú és apró, mint a modell, aki mostanában a vonaton bámul rá kozmetikai termékek reklámplakátjairól. Ehelyett az anyukája méretes orrát és az apukája beesett szemét örökölte. Piszkosszőke haja olyan göndör, hogy állandóan fésületlennek tűnik. Mintha a szülők génjei nem jutottak volna megegyezésre, és Fukuhara Szára végleges fizimiskájáért véres csatát vívtak volna, amely ki nem elégítő egyezséggel zárult.

Szára áttúrja a polcon lévő kosárkát. Teli van egyszerhasználatos holmikkal. Borotva, két fogkefe, két apró, mentolos fogkrém, két szappan, kicsi samponostubus, fogselyem. A keféjére nyomja a fogkrém tartalmát, és a szájába dugja. A tükörben a fogát mosó meztelen nőnek rázkódik a melle, amely aránytalanul nagy az egyébként filigrán testhez képest. Mire felöltözik és visszamegy a szobába, az ágy már üres. Amíg ő zuhanyozott, a fiú hazament.

Legalább megspóroltunk magunknak egy kínos reggeli beszélgetést, gondolja, majd felszedi a földről a táskáját és a zokniját.

Csakhogy a fiú még mindig itt van. Az előszobában ül egy széken, és a cipőjét köti. Mozdulatlanul bámulnak egymásra.

– Going home? – kel fel a fiú, és megvakarja a füle tövét. – Are you hungry?

Szárának felmordul a gyomra.

* * *

A McDonald’sban az emberek hamburgerrel és valami, merészen csirkenuggetsnek nevezett dologgal próbálják menteni felfordult gyomrukat. Szára előtt a megkezdett kávéja, a fiú előtt két hamburger és Coca-Cola a tálcán. Egy mekis reggeli nem kifejezetten takarja Szára elképzeléseit az ideális reggelről, de mivel a fiú ragaszkodott hozzá, hogy meghívja, a legkisebb és legolcsóbb rosszat rendelte: kávét és tojásos muffint.

Az ablak mögött a reggeli Sibuja ébredezik. Néhány utcaseprő ártalmatlanítja az előző éjjel járdaszegélyekre rakódott maradványait. Az utolsó részegek a falnak tapadva lopakodnak az első járatokhoz. Két borús arcú turista a mobilján keres valamit, de bizonyára nem találnak wifit. Körülöttük az állott párában mások gondolatai bolyonganak, amelyeket tegnap este ott felejtettek a tulajdonosaik, és már nem térnek vissza értük.

A nap a házak fölé lendül, és aranyló fénnyel önti el az ablakokat. Szára rájön, hogy egy hete először nem esik reggel. Mostanában a tévés riporterek napról napra borúlátóbbnak tűnnek a híradóban. A tavalyi áradások óta az egész ország földcsuszamlásoktól retteg. A helyreállítási munkálatok még teljes gőzzel zajlanak, sokan csak ideiglenes elhelyezést kaptak, és ha a folyók ismét kilépnek a medrükből, az hatással lenne a lakosok lelkierejére és fegyelmére is, de legfőképpen az államkasszára.

– Everything okay? – kérdezi tőle a srác. Nappali fényben nem úgy néz ki, mint a bár neonszínű ragyogásában. Talán, mivel éjszaka Szára ittas volt, a parketten idősebbnek és így valahogy titokzatosabbnak látta őt. Most alig néz ki huszonnégy évesnek. Biztosan fiatalabb Száránál. A haját rövidre vágatta, és a bal csuklójára gyöngykarkötőt tekert.

– Yeah – mosolyog a fiúra. – Everything’s fine.

– Really? – hitetlenkedik.

Fukuhara, tudatában van annak, hogy maga csak egyetlen láncszem a mi laboratóriumunkban? – jut eszébe az éjszaka látott rémálom. – Írja fel magának, például a tükrére, és igyekezzen megjegyezni!

– Yeah, really – hazudja.

Rémes, hogy milyen apróságok képesek egyetlen nap alatt tönkretenni az ember jó hírét. Szára egyáltalán nem érti, hogy miért nem utasította el rögtön Tojamát. Milyen kevés kellett ahhoz, hogy meggyőzze. Talán sugárzott belőle valami, aminek képtelen volt ellenállni? Vagy Juka említése hatott rá így? Képtelen ezt objektíven megítélni. Mindenesetre hagyta, hogy lépre csalják, mint halat a hálóba.

– Amúgy mit csinálsz Japánban? – kérdezi a fiútól, hogy elhessegesse a Tojamával kapcsolatos gondolatokat.

– Tanítok – válaszolja. – Táncot. Egy nakamegurói stúdióban. Pont a pályaudvarral szemben.

Szára bólint. Ez megmagyarázza, hogy tegnap miért ment neki olyan jól.

– És te? – kérdezi a fiú. – Mivel foglalkozol?

– Angolnákat szaporítok.

– Ez aztán fura foglalkozás – neveti el magát.

– Az.

– Nézz be egyszer a stúdiónkba! – mondja. – Megtanítok neked pár lépést.

– Meglátjuk – válaszolja Szára. Nem akar magának barátot. Sem barátságot extrákkal. Az egyéjszakás ismeretségek maradjanak csak egyéjszakásak. – Jokohamában lakom. Azt hiszem, nem fogok ráérni.

– Persze – hagyja rá a fiú, és összegyűri a hamburger papírját. – Ahogy gondolod.

* * *

Amikor kimennek az utcára, Szára teljesen úgy érzi, mintha már másik nap lenne. Eltűntek a tántorgó részegek, felváltották őket az élére vasalt hivatalnokok és a csinosan öltözött titkárnők. A fáradt Szára és az izzadt fiú a tegnapi nap utolsó emléke.

– Most már megyek – szólal meg Szára.

– Okay.

– És köszi.

– Én is.

– A reggelire gondoltam.

A fiú elmosolyodik. Végigsimít a nyakán.

– Hát persze. Nincs mit.

Néhány öltönyös férfi halad el mellettük. A vonathoz sietnek. A levegőben kipufogógőz és pörkölt kávé szaga terjeng. Forró nap lesz.

Szára felemeli a kezét, int, és a pályaudvar irányába fordul. De alig lép egy párat, a fiú karon ragadja.

Jaj, ne, gondolja. Most el fogja kérni a számomat.

De nem.

– Mi a neved? – kérdezi tőle. – Elfelejtettem.

Szára furcsának érzi, hogy akkor kérdezi meg a nevét, amikor már mindenen túl vannak. Átvillan az agyán, hogy ne mondjon-e egy kitalált nevet, de aztán arra jut, hogy minek bonyolítani a dolgot, ha úgysem találkoznak többé.

– Szára – mondja.

– Sarah – ismétli a fiú, és bólint.

– És neked?

– El.

– Örültem, El.

– Én is.

Aztán ketten kétfelé indulnak. A fiú valamerre a házak között, Szára pedig a jokohamai járathoz.

második fejezet

Juka a szobájában fekszik, elektromos hősugárzó a fejénél, három pokróccal takarózik. Sötét van a helyiségben. A függönyök behúzva, de kintről tompa, halványkék fény világít át rajtuk. Havazik. Meg sem kell néznie, tudja. Az elmúlt egy hétben megállás nélkül havazott. A kert hótakaró alatt, a máskor keményzöld mező kifehéredett, a sötétlila hegyek eltűntek a láthatárról a nehéz felhők szürke kipárolgásában. Nagy, légies pihék halmozódnak fel a tetőn, és az ereszről jégcsapok lógnak. A levegő ritka és maróan fagyos.

– …nem titkolhatod… örökké… – hallja a nagymama hangját – egyszer… úgyis…

A mai napot szokatlan esemény tette emlékezetessé. Olyasmi, ami nem engedi Jukát aludni. Újra és újra lejátssza a fejében a jelenetet, minden szögből megvizsgálja, és próbál rájönni, hogy mi is történt tulajdonképpen.

Éppen ritmikus gimnasztikáról ment haza az anyukájával. Juka hetente háromszor edz, amikor nincs esti korrepetálása. Az anyukája viszi az edzésre, a tanítás után azonnal, és ha végzett, megint felveszi és hazaviszi őt.

Ma az autóhoz menet egy vadidegen néni szólította meg őket, nem sokkal idősebb anyánál. Tarka kabátja és furcsa cipője volt, ami a hóban vadállatot idéző nyomokat hagyott.

– Micsoda véletlen! – integetett rájuk már messziről a parkolóban. – Évek óta nem találkoztunk!

Anya megállt, és éber arcot öltött.

– Már el is felejtettem, milyen rettentően sokat havazik itt – folytatta a hölgy. – Olyan sűrűn esik! Tokióban nincs ám ilyen.

– Mi járatban Aomoriban? – bökte ki végre anya.

– Látogatóban – válaszolta a nő. Aztán Jukára pillantott. – Négy év! És te alig változtál. Mintha egyáltalán nem nőnél. Még mindig gimnasztikára jársz?

Juka szégyenlősen lesütötte a szemét. Nem emlékezett az idegen nénire, de udvariatlanságnak érezte volna, ha nem válaszol, úgyhogy csak szótlanul bólintott.

– Te nem emlékszel rám? – irányította magára az ujját a hölgy. – Én vagyok a néni a fürdőből!

Juka bizonytalanul felnézett a cipőjéről.

– Mondd csak, Juki – folytatta –, hányadik osztályba jársz?

– Az elsőbe – válaszolta Juka. Amint kimondta, a hölgy arcán furcsán zavarodott kifejezés jelent meg. De mielőtt bármit is mondhatott volna, anya kézen fogta Jukát.

– Mennünk kell.

A hölgy olyan arcot vágott, mint aki citromba harapott.

– Hát persze – bólintott –, természetesen nem tartom fel önöket.

– Ki volt ez, anyu? – érdeklődött Juka, miután beültek az autóba, és a keskeny úton elindultak hazafelé.

– Nem fontos. Egy ismerős.

Különös ismerős, gondolta Juka. Odarohant hozzám, pedig sose láttam, és még a nevemet is eltévesztette.

Most a gyerekszobában fekszik, és a fülét hegyezi, hogy a lehető legtöbbet hallja abból, amiről a nagymama és anya a konyhában beszélgetnek. Elképzeli, milyen lenne, ha nem Juka, hanem Juki lenne a neve. Juki mint hó.

Óvatosan letolja magáról a pokrócokat, és kinyitja az ajtót. A szobába azonnal betolul a folyosó hűvöse. A padló hideg, szinte szurkálja meztelen talpát.

– …hiszen csak rontotok a helyzeten… – hallja a nagymamát – …az emberek nem értik, azt hiszik, megőrültünk…

Óvatosan bekukucskál a konyhába. Anya a nagy fémkályha mellett ül egy széken. A nagymama a hűtőnek dől.

–…nem élhetsz örök tagadásban – folytatja a nagymama anya felé fordulva –, mintha mi sem történt volna. Megértem, hogy boldogtalan vagy. Ez egy tragédia, és a fájdalom sosem múlik el teljesen. De egyszer szembe kell vele néznetek!

Anya feláll.

– Nem akarok erről beszélni – mondja. – Megyek aludni.

– És Juka hogyan fog rájönni? – folytatja a nagymama. – Talán nem érdemli meg, hogy ő is megtudja az igazságot?

Amikor meghallja a nevét, összerezzen, és nekiütközik a savanyúságos edénynek, amelyet a nagymama a fáskamrából hozott be. Az üvegedény felborul, és szétloccsan a padlón.

– Juka! – sikolt fel anya. – Azonnal menj aludni!

Juka megfordul, és a szobájába iramodik a sötét folyosón át. Becsapja maga mögött az ajtót. Hangosan kifújja a levegőt. Rájött, hogy fontos dolgoknak volt a szemtanúja. Csak még nem tudja, hogy minek. A szoba közepén, az ő futonja felett egy idegen kislány áll. Amikor felé nyújtja a kezét, úgy porlik szét a négy égtáj felé, mint az eldobott hó.

* * *

Odakint felkárog egy varjú, röviden és áthatóan. Egyszer. Kétszer. Szuzuki Juka nyugtalanul fordul egyet az ágyban. Kinyitja a szemét. Egész éjjel nem tudott aludni, és mire végre sikerült neki, egy rémálom látogatta meg. A függönyön keresztül az első napsugarak furakodnak be a szobába. Körben, a kékségben fekete, lakkozott fából készült éjjeliszekrény és rajta ezüstszínű ébresztőóra rajzolódik ki. Formatervezett darab. A napsugarak bágyadtak. Át kell fúrniuk magukat az esőn. A kék falak sötétnek tűnnek. A hálószobának a nyugalom érzetét kell bevonzania, idéz fel magában egy cikket a magazinból, amit az anyukája ajánlott neki. Más színt kellett volna választania, például sárgát. Akkor nem érezné magát úgy, mint egy zárkában.

Tegnap pontosan annyi fájdalomcsillapítót vett be, mint amennyi a megengedett napi adag, és utána még kettőt. Ez sem segített. Nem szűnt meg a fájdalom a lábában. Ez a pára. Egy hete megállás nélkül esik, és a törött csontok, bár már rég összeforrtak, ilyenkor jobban fájnak.

A hálószobában teljes a csend. Csak a klíma zümmög alig hallhatóan az ágy fölött. Az eső kitartóan csattog az ablakpárkányon. A cseppek visszaverődnek a sövény leveleiről, megpendülnek a fém kerti bútorokon, kopogtatják az ablaktáblát, csorognak a csatornából, és gurguláznak a kapun kívüli csatornában. A konyhából a vízforraló kattanása hatol el Jukához, amit elfojtott köhögés követ. Aztán lépések. Tompa puffanás. Belerúgott a kanapéba, gondolja Juka.

Mennyi az idő? Kinyújtózik az ébresztőóráért. A mutatók néhány perccel fél hat után járnak. Juka lassan felül. Lerúgja magáról a paplant. A térde láthatóan feldagadt. Néhányszor végigsimítja. Forrónak érződik. Csak a lába két oldalán, a térdétől a bokájáig húzódó sebhelyek hidegek. Élettelennek tűnnek. Ha hozzájuk nyúl, egyáltalán nem érződik az ujjak érintése. Mintha fólia fedné őket.

A padlóra engedi a lábát. A szőrös szőnyegbe temeti a lábujjait. Az éjjeliszekrényhez támasztott mankók után nyúl. Közben egy esküvői fényképre esik a tekintete. Kedve lenne a földre lökni.

* * *

Egy hónapja volt hat éve annak, hogy Szuzuki Juka férjhez ment. A fényképen bizonytalanul mosolyog, az arca természetellenesen sápadt. Erről nem csak a smink tehet. Aznap már reggeltől fogva gyengének érezte magát, mint egy mélytengeri hal, amit az áramlat túl gyorsan vetett a felszínre. Bizonytalanul botorkált a fából készült szandálban, és amikor a fotózáshoz elvették tőle a mankóját, kizárólag arra tudott figyelni, hogy talpon maradjon.

– Most még támaszkodjon a férjére! – tanácsolta neki a fényképész, miközben objektívet cserélt. Juka felkapta a fejét, és megnézte a mellette álló férfit. Az esküvő előtt négy alkalommal látta. Talán öt. Rátámaszkodni? Lehetséges lenne? Ahhoz is túl szégyenlős volt, hogy megérintse. Az éppen lezajlott esküvői szertartás mit sem változtatott azon, hogy Maszato idegen. Ennyi erővel az egyik bámészkodó turistára is rátámaszkodhatott volna.

Amíg a fényképész a felszerelésével babrált, Juka fél lábra állt, és úgy érezte, mintha kést szúrtak volna a jobb térdébe. Amikor visszaadták neki a mankóját, és egyet lépett az autó irányába, majdnem összerogyott. Maszato utánakapott és kiegyenesítette, mint amikor egy bolti eladó megigazít egy düledező próbababát.

Kézbe veszi a képet. Eljut a tudatáig, hogy mennyire abszurd hatást keltenek egymás mellett. A menyasszony görnyedten áll, mint egy bonszai ága, a vőlegény egyenesen, felszegett állal, mintha bármikor szalutálhatna a fényképésznek.

* * *

Szuzuki Maszatót az apja mutatta be Jukának, amikor a lány huszonnégy éves volt. Juka apja valami jótékonysági partin ismerkedett meg vele, és a megbízhatónak tűnő, nőtlen harmincas, aki éppen belépett a prefektúrai rendőrkapitányság első részlegére, azonnal szemet szúrt neki. A felettesei úgy nyilatkoztak Juka leendő férjéről, mint szépreményű nyomozóról és felelősségteljes, csendes emberről, akire szép karrier vár.

Juka addigra már befejezte a főiskolát, és szabadúszó korrektorként kereste a kenyerét. De sehogy sem botlott olyan férfiba, aki érdeklődött volna iránta. A főiskolán a legtöbb fiú csoporttársa háromlábúnak csúfolta őt. A többiek lovagiasak és kedvesek voltak vele, de nem tűnt úgy, hogy ennél többre vágynak. Diploma után otthon maradt, szótárakba és ellenőrzésre váró kéziratokba ásva magát, így hát nem is volt hol megismerkednie egy férjjelölttel. Ennek ellenére nem szeretett volna egyedül megöregedni, és családra vágyott. És amikor a szülei felvetették, hogy nem akarna-e megismerkedni Szuzuki úrral, aki szintén sokat dolgozik, és Juka fogyatéka a legkevésbé sem zavarná, felragyogott a remény, és Juka óvatosan igent mondott.

Nem Maszato volt a legszebb férfi, akit életében látott. De csúnya sem volt. Az arcát pattanások apró nyomai borították, de mégsem csúfították el a férfit. Épp ellenkezőleg, különös karizmát kölcsönöztek neki. A haját előírás szerint vágatta, tiszta és ápolt hatást keltett. Juka tudta, hogy a legkevésbé sem válogathat, és mivel Maszato alapvetően nem taszította, beleegyezett, hogy hozzámegy.

Az egyetlen dolog, ami egy kis fejfájást okozott neki, a hallgatása volt. Mindennemű beszélgetést Jukának kellett kezdeményeznie. A férfi mindenre habozás nélkül, őszintén és sokszor viszonylag kiterjedten válaszolt, de ő maga sosem kérdezett. Juka alig hitte el, hogy egy nála hat évvel idősebb férfi szégyenlős előtte, de minden jel erre utalt. Talán a mindennapos kihallgatások hatnak rá így, vonta le végül a következtetést. Szüntelenül a gyanúsítottakkal érintkezik, és ez kiszívja belőle a normális beszélgetéshez szükséges erőt.

Nem merte megkérdezni tőle, hogy miért őt választotta. Mintha félt volna, hogy ha konfrontálódik, a férfi megváltoztatja a döntését, és az esküvő kilátása szertefoszlik.

Az esküvői szertartáshoz, mint olyanhoz, egyáltalán nem fűlött a foga. Elég lett volna aláírni a papírokat és elvinni őket a városházára. Ahogyan azt évente több száz pár teszi. De nem. Ugyan. Juka anyukája ezt nem élte volna túl. Amint Juka rábólintott az esküvőre, anya megszállott repülőmókussá változott, és teljes lényével belevetette magát egy pompás esküvő szervezésébe, amelyet, ha egy mód van rá, az emberek sosem felejtenek el. Juka tiltakozni próbált, de mintha a falnak beszélt volna. Hiszen a szertartás nem miattad van, oktatta ki az anyja, a szertartás a családért van. És Maszato szülei egészen Kjúsúról utaznak ide! Hát csak viselkedj úgy, ahogyan az egy menyasszonytól elvárható.

Maszato szülei nem tudtak Juka indiszpozíciójáról. Amikor először meglátták őt, erőltetetten udvarias, merev kifejezés ült ki az arcukra. Nem merészeltek rákérdezni, Juka hol szerezte a sérülését, de ahogyan Maszatóra néztek, látszott rajtuk, hogy nem biztosak a fiuk komoly szándékában. Juka megértette őket. Szuzuki Maszato bárkit választhatott volna hitvesének, erre egy satnya rokkanttal áll eléjük, aki mankóval jár. A szertartás alatt érezte, hogy kutató tekintetek perzselik a hátát. A ki nem mondott kérdést végül egy bámészkodó gyerek fogalmazta meg gyilkos pontossággal:

– Mi történt a menyasszonnyal? – kiáltott fel.

Anyukája habozás nélkül, felkészülten válaszolt:

– Biztosan nem nézett körül a zebrán.

* * *

Lábra áll, és kimegy a konyhába. Először a mankó, jobb láb, megemelkedni, bal láb, lehuppanni. Egy, kettő, három. Néhány lépés után már nyilvánvaló, hogy ma nehéz lesz a járás.

Rehabilitációra kell járnia, biztatja az orvos, de mondani könnyű, csinálni nehéz, ha az ember egész teste fáj. Jukának még az úszás sem túl kellemes. Állandóan görcsöt kap, emiatt már attól tart, hogy megfullad. A legutóbb úgy húzták ki a medencéből, mint egy riadt halat. Az úszómester tökéletesen kisportolt teste mellett egy kupac törött gyufának érezte magát.

Egy időben szívesen sétálgatott a parkban. Nem messzire ült le a játszótértől, és a homokvárat építő vagy ugrókötelező, hangoskodó gyerekeket figyelte. De közel harmincévesen kezdett oda nem illőnek tűnni a mászókák között. Mint egy gyanús nénike, akinek nincs saját gyereke, ezért másokét jár nézegetni. Akár csak a borozó körül settenkedő alkoholista. Így aztán minimálisra korlátozta ezt az elfoglaltságot is.

Éppen belép a nappaliba, amikor a kertbe vezető ajtó csattanását hallja. Maszato elment dolgozni. Egy szó nélkül. Hogy ne zavarjon engem, grimaszol csendben Juka. A férje ugyanis mostanában gyakran ismételgeti ezt a kifejezést. Miért nem hívtál fel? Hogy ne zavarjalak. Miért nem aludtál a hálóban? Hogy ne zavarjalak.

A nappali tágas, benne nagy kanapé és a falra erősített plazmatévé. A kanapé karfájára példásan összehajtogatott takarót dobtak. Éjszaka érkezett, a nappaliban aludt, felvette a vasalt inget és a fehérneműt, amit Juka mindennap kikészít a fotelre, aztán lelépett. Juka hallja, hogy a ház előtt beindul az autó motorja.

Megkerüli az étkezőasztalt, amin összevissza dobált könyvek halmozódnak. Enciklopédiák, könyvtári könyvek, gombák és növények atlasza, szakmai kiadványok a japán társadalom elöregedéséről, újságok és Kitamura Tókoku versei és esszéi egy kötetben, amelyet a kollégája melegen ajánlott Jukának.

* * *

– Szeretném kikérni a tanácsodat – próbálkozott tavaly Juka, amikor a tévében éppen a kanszai áradásokról szóló riport ment, és Maszato influenzával feküdt otthon. Juka régóta készült erre a beszélgetésre, de a megfelelő pillanat csak nem jött el. – Úgy érzem, hogy valamit kezdenem kellene az életemmel.

– Már nem tetszik az ikebana-tanfolyam?

– Hiszen már nem is járok rá – mosolyodott el Juka. – Mondtam, hogy egyáltalán nem ment jól.

Juka körülbelül kétévnyi házasság után jelentkezett egy ikebana-tanfolyamra. Az orvosai szerint túlzott stresszben élt, így betartotta az ajánlásukat, és nem vállalt több új megrendelést. Ennek következtében munka nélkül maradt. A lapzárták hektikus időszakait magányos, a tévé előtt vagy olvasással töltött, végtelen órák váltották fel. Elolvasta Agatha Christie majdnem összes regényét (amivel Maszato szerint csak az idejét pazarolta), egy ideig lakberendezéssel foglalta el magát (kötött két takarót a fotelra), de egyre erősebb unalom uralkodott el rajta. Végül arra jutott, hogy emberi kapcsolatokra van szüksége.

– És nem lenne kedved ikebanázni velünk? – vetette fel az anyja.

Bár a szórakozás címszó alatt Juka nem éppen szárazvirágok és letört ágak oázisba történő szurkálását képzelte el, már elérte azt a fázist, amikor az embernek bármilyen társaság kedvesebb, mint a tévéé, a kötőtűké, a kávéfőzőé és a hetente egyszer felmosni járó takarítónőé, így hát végül igent mondott.

– Összpontosítsanak a belső nyugalmukra – biztatta őket a tanfolyam vezetője –, és helyezzék el ezt az ágacskát úgy, hogy a benső harmóniájukat fejezze ki!

Juka megragadott egy ágat, és beledöfte a virágcserépbe.

– Magának így fest a belső harmóniája?

Juka bólintott.

– Ez kissé szomorú, nemde?

Az ikebanát kezdte nevetséges elfoglaltságnak látni, amihez egyáltalán nem volt érzéke.

– Nem is az én lányom vagy – csóválta a fejét Juka kreációit látva az anyja, aki kivételesen fejlett esztétikai érzékkel rendelkező személynek tartotta magát, mivel az Aomoriban töltött idő alatt teremőrként dolgozott egy modern művészeti központban.

Juka nem akadt fenn a megjegyzéseken, mert amióta az eszét tudta, az anyja csak a kritika és a metsző megjegyzések útján volt képes kommunikálni. Egyvalamit viszont nehezen engedett el a füle mellett.

Az ikebana-tanfolyamra az anyja öt barátnőjével együtt járt, akik mind a hatvanas éveiket taposták. És kizárólag egyetlen dologról jártatták a szájukat: az unokákról. Véget nem érő litániákat zengtek arról, hogyan mászik, jár vagy beszél emez vagy amaz a gyerek, mialatt Juka anyja jelentőségteljes pillantásokat vetett továbbra is gyermektelen lányára. És bár Juka igyekezett ezeket nem észrevenni, a nyomás fokozódott.

– Nem értem, miért húzzátok így az időt Maszatóval! Mikor akarod kihordani? Ha majd negyvenéves leszel? Nézd meg magad, milyen nyápic vagy! Minél előbb nekiláttok, annál jobb!

Jukának össze kellett szednie magát, hogy ne üvöltse le az anyját, hogy törődjön a maga dolgával, és ne üsse az orrát olyasmibe, amihez semmi köze. De ahogyan az lenni szokott, az anyja észre sem vette, hogy az eszmecsere kifejezetten rosszulesik a lányának.

– Nyolcvanéves koromban már nem leszek hasznotokra a gyerek körül – folytatta. – Erre is gondoljatok időnként! Mert néha már-már attól tartok, hogy meg sem fogom érni az unokáim születését.

– Hát, az lehet – szűrte át Juka a foga között.

A szóáradat nyomban elcsendesült. Vele együtt a barátnők csicsergése is. Az asszonyok felnéztek a szárazvirágokról, és mind, vezényszóra Jukára szegezték a tekintetüket. Zsákmányukat leső keselyűkre emlékeztettek. Jukának hirtelen sokfejű sárkány jutott róluk az eszébe. Már megbánta, hogy nem bírta befogni a száját.

– Esetleg nehézségeitek vannak Maszatóval? – faggatta az anyja. – Valami, amiről tudnom kellene?

Juka megrázta a fejét, és az előtte lévő oázisra meredt.

– Hiszen mi mind férjezett asszonyok vagyunk – kötötte az ebet a karóhoz az anyja. – A nehézségek senki házasságát sem kerülik el. Előttünk nem kell szégyenkezned.

– Nem akarok erről beszélni.

– Csak nyugodtan avass be minket! Talán tudunk segíteni.

Juka határozottan kételkedett benne, hogy egy csapat hatvanas nő, akik már túl vannak a változókoron, és naphosszat női magazinokat lapozgatnak, hasznosabb tanácsokat tudnának neki adni, mint a magánegészségügyi intézmények nőgyógyászai, pszichológusai és asszisztált reprodukciós szakértői.

– Inkább megyek – ragadta meg a táskáját, és bizonytalan léptekkel elindult.

– Juka! – bámult tágra nyílt szemekkel az anyja. – Nem mehetsz el csak így!

Juka egy szó nélkül kisántikált a tanteremből a folyosóra.

– Azonnal kérj bocsánatot! – rohant utána az anyja. – Nem erre neveltelek! Tudod, milyen helyzetbe hoztál?

– De hát nincs miért bocsánatot kérnem, anyu – csóválta a fejét Juka. – A házasságomhoz senkinek semmi köze. És hogy lesz vagy nem lesz-e gyerekem, az kizárólag az én ügyem! Nagyon örülnék neki, ha nem foglalkoznál többé a dologgal.

– És nem gondolod, hogy megérdemelnék egy unokát azok után, amit miattad szenvedtem?

– Mondhatom, sokat szenvedtél – vágott vissza Juka. – Egész életedben csak magadra gondolsz!

Anya barátnői levegő után kapkodtak a teremben. És azóta Jukát senki sem látta az ikebana-tanfolyamon.

* * *

– Na, és mihez lenne kedved? – vakarta meg Maszato a fejét. – Mondjuk, kalligráfiához? Vagy kipróbálnál egy hangszert?

Juka mély levegőt vett.

– Szeretnék visszatérni a munkába.

A férje erre már elfordította a tekintetét a tévéről.

– Nem azt mondta az orvos, hogy attól stresszes leszel?

– Valami könnyedebbre gondoltam. Alkalmi munkára. Sok nő vállal alkalmi munkákat. A szomszédasszony például a pályaudvaron dolgozgat a kávézóban.

– Hát igen – bólintott Maszato –, de ő nem mankóval jár.

– Itthonról is dolgozhatnék. Nemrég hívott fel egy ismerősöm, hogy nem szeretnék-e beállni a helyére egy újságnál.

Maszato arcán árnyék suhant át.

– Nem engedhetem meg magamnak, hogy a feleségem benne legyen az újságban. Tudod, mit szólnának hozzá a munkahelyemen, ha megtudnák? Még csak az kéne, hogy érdekellentétünk legyen. Ki van zárva. Szóba sem jöhet ilyesmi.

– De ez csak egy picike helyi újság – Juka nem adta fel. – És csak a pénteki mellékletbe dolgoznék. Abban nem is foglalkoznak politikával vagy hírekkel. A természetről jelentetnek meg cikkeket, vagy interjúkat érdekes személyiségekkel. Semmi olyasmi, ami kockázatos lehetne neked. Nézd csak! – dugta az orra alá a legutóbbi számot. – Ez a rész végig a gombákról szól.

Maszato elvette tőle a többoldalas mellékletet, és bizalmatlanul végiglapozta. A címlapon hatalmas, zöldes gomba díszelgett. A niszekoruhacu a gombászok életét fenyegeti, közölte a főcím.

– Emellett – folytatta Juka –, nem igazán vethetnék a szemedre, hogy a feleséged korrektúrával foglalkozik. Annak semmi köze az újságíráshoz.

Maszato erősen elgondolkodott. Bármennyire is igyekezett, nem jutott eszébe semmi, ami valódi fenyegetést jelenthetett volna rá nézve. Legfeljebb az, ha valaki niszekurohacu gombát kever az ételébe.

– Hát, ha úgy gondolod, hogy bírni fogod, és nem fog túlzottan kimeríteni, tedd, amit jónak látsz – tette félre Maszato a pénteki mellékletet, majd zsebkendőért nyújtózott, és hangosan kifújta az orrát.

* * *

A munkát egy könyvtári ismerőse továbbította neki. Még Juka esküvője előtt ismerkedtek meg, utána még úgy egy évig találkozgattak, de a barátság végül nem lett tartós. Ezért is lepte meg Jukát, amikor az ismerős hölgy évek után jelentkezett nála azzal, hogy nem venné-e át a munkáját.

– Azt mondták, hogy találjam meg az utódomat. Mit szólsz hozzá?

– Jól hangzik. És egyébként miért hagyod abba?

– Szülni fogok. Ikrek lesznek, képzeld el!

A következő héten máris munkába állt az újságnál. A szerkesztőség taxival tíz percre volt a lakásuktól, aminek Juka csak örült. Az alkalmazottak az első naptól kezdve kedvesen viselkedtek vele. Mivel olyan munkát kapott, amit az otthona kényelméből is el tudott látni, a főnök nem ragaszkodott hozzá, hogy mindennap személyesen is jelen legyen. A kötelező hétfői megbeszélések kivételével maga oszthatta be a munkaidejét, ezért ha reggel rosszul volt, vagy megfájdult a lába, otthon is maradhatott.

Ugyanakkor szívesen tartózkodott bent a szerkesztőségben. Főleg azért, mert itt mindig történt valami. Juka főnöke egy némileg bárdolatlan megjelenésű ötvenes volt: ami a szívén, az a száján, és ami a száján, az gyakran az ingén, mert minden egyes alkalommal leette magát az ebéddel, akár egy kisgyerek. Juka eleinte kissé tartott tőle, de gyorsan megértette, hogy kolerikus modorától eltekintve jó emberrel áll szemben. Ráadásul a titkárnő megsúgta Jukának, hogy a főnök felelősen gondját viseli a feleségének, aki pszichiátriai beteg.

A titkárnő pedig imádta a macskákat. Otthon két kandúrt tartott, akik egy kóbormacska-kolóniából származtak, amelyet éjjelente etetni járt. Kettejükön kívül még számos külsős szerkesztő, grafikus és a magas, jó megjelenésű Tojama Hideki közlekedett rendszeresen a szerkesztőségben.

* * *

Tojama két évvel korábban csatlakozott a szerkesztőséghez, mint Juka. Tokióból érkezett, ahol az egyetem után tényfeltáró újságírással foglalkozott, még mielőtt botrányt robbantott volna ki egy elhamarkodottan közzétett cikkel, amely leleplezte a Fellendülés politikai mozgalom és a tokiói szervezett bűnözés egyik sejtje közötti piszkos üzelmeket. Ezzel szégyent hozott a fejére, mivel a forrásai hamisnak bizonyultak, és nyilvánosan bocsánatot kellett kérnie. Kirúgták az újságtól, és majdnem egy éven át hiába próbált talpra állni, aztán a Sizuokai Hírmondó pénteki mellékleténél megkönyörültek rajta, és azt a feladatot kapta, hogy biológiai felfedezésekről meg a japán természet sokszínűségéről írogasson.

Ez ugyanakkor nem vette el a kedvét attól, hogy megpróbáljon a köztulajdon kezelésének rendhagyó módszereire vonatkozó utalásokat, a gazdaságpolitikai ígéretek teljesítéséről szóló elemzéseket vagy a Sizuokai Egyetemhez tartozó intézetek alapkutatásainak elégtelen finanszírozására utaló kritikákat csempészni a szövegeibe. A főnök egyre-másra letörte a próbálkozásait, sőt kihajította őket, mivel nem voltak összhangban a pénteki melléklet irányelveivel.

– Miért nehezíti meg a saját dolgát? – kérdezte Juka a titkárnőtől ebéd közben. – Miért nem írja egyszerűen azt, amit kérnek tőle?

– Tudja, keresi az ügyét – sóhajtott fel a titkárnő. – Olyasmit, amivel elrugaszkodhat a gödörből, ahová került, vissza az igazi újságíráshoz. Még nem szedte össze magát, mióta olyan szerencsétlenül kisiklott a karrierje. De nálunk senki sem fog karriert csinálni.

* * *

KI FOGUNK HALNI?

– köszönti a főcím a megnyitott Word-dokumentumban, amikor bekapcsolja a számítógépet. Az ő cikke. Ebédidőig végleges formába kell öntenie.

Az Egészségügyi Minisztérium által az idei év januárjában közzétett információk szerint az elmúlt száz évet nézve tavaly csökkent a legnagyobb mértékben a születésszám. 70 000 gyermekkel kevesebb jött a világra, mint az azt megelőző évben. Az újszülöttek teljes száma 820 000 fő volt. Ez 1899, a születések hivatalos nyilvántartásának kezdete óta a legalacsonyabb szám.

Szuzuki Jukát mindig is vonzotta az írás. Középiskolás korában blogot vezetett, amely a kórházban írt naplóbejegyzésekkel kezdődött, és amikor a főiskolán angol irodalommal kezdett foglalkozni, még azzal is kacérkodott, hogy író lehetne belőle. De az oly érdektelen kötelező olvasmányok annyira lekötötték az idejét, hogy az írásra nem jutott elég ideje. Ráadásul harmadévben a tanulmányai mellett korrektori munkát vállalt egy könyvkiadónál, így a saját szövegei helyett mások irodalmi alkotásait csiszolta tökéletesre. Legutóbb Sizuokába visszatérve kerítette hatalmába a vágy, hogy írjon valamit, de éppen akkor landolt az asztalán egy többkötetes történelmi regény, amelyhez újra meg újra tudományos kézikönyvekben kellett ellenőriznie az adatokat, így a saját alkotástól ismét eltérítették. Amikor munkába állt a Sizuokai Hírmondónál, nem számított rá, hogy valaha is írhat majd. Éppen Tojama volt az, aki felvetette neki a dolgot.

– Nem tudom, hogy hallotta-e, de az elődje néha írt is nekünk ezt-azt a korrektúra mellett. Semmi nagyszabásút, csak apróságokat. Arra gondoltam, hogy talán ön is meg szeretné próbálni.

– Azt nagyon élvezném! – kiáltott fel Juka.

Tojama elmosolyodott. A szeme körül elmélyültek a szarkalábak.

– A főnök is hozzájárult. Nézzen be holnap az irodájába, és elmondja a részleteket.

– Tényleg? – Lelkesedésében szökkent egyet. – És ha nem megy jól az írás?

– Bármikor fordulhat hozzám.

Egy hétre rá a főszerkesztő behívta az irodájába azzal, hogy különleges feladata van a számára. Aztán megkérte, hogy írjon a meddőségről. Az eufóriát hideg zuhany váltotta fel. Ha Szuzuki Juka választhatott volna, hogy miről írjon, a termékenység témáját messziről elkerülte volna. Mintha szándékosan csinálná, jajgatott magában, és úgy érezte magát, mintha a főnök felpofozta volna.

– Szóval – mosolygott rá a főnök –, megírja nekünk?

– Számíthat rám – válaszolta. Aztán a folyosón lerogyott egy padra.

A dohányozni induló Tojama talált rá.

– Hát miért ül itt úgy, mint egy rakás szerencsétlenség?

Juka könnyes szemekkel pillantott fel rá.

– Te jó ég! – rémült meg a férfi, és leült Juka mellé. – Mi történt? Csúnyán viselkedett magával? Kiabált?

Juka megrázta a fejét, és hangosan nyújtózott egyet.

– Ne sírjon! – vigasztalta Tojama. – Ő már csak ilyen. Velem is szokott üvöltözni. Vén kolerikus, nincs mit tenni.

– De nem erről van szó – törölte meg a szemét Juka.

– Hát miről? Mégsem ír cikket?

– De – mondta elvékonyodott hangon.

Azt, hogy nem lehet gyereke, nem említette neki.

* * *

Belekortyol a kávéjába.

Az újszülöttek száma már negyedik éve nem emelkedik egymillió fölé. Mivel az átlagos élettartam nyolcvan évnél több, társadalmunk elöregszik. Emellett ugyanakkor a japán népesség a második világháború vége óta a legnagyobb mértékben csökkent.

– Személyes véleményem – nyilatkozta dr. Inoue, a Sizuokai Egyetemi Kórház szülészetének orvosa –, hogy tavaly a születésszám ilyen mértékű csökkenésében az árvizeknek is szerepe volt. Nem várható el, hogy az emberek szaporodjanak, ha fedél sincs a fejük fölött.

Miközben Juka interjút készített dr. Inouéval, az orvos éppen mintát vett a hüvelyszövetéből, amit majd elemzésre továbbküldenek egy laboratóriumba.

– Ilyet még nem tapasztaltam – csóválta a fejét az orvos, miközben Juka feljegyezte a válaszait. – És most kicsit fájni fog, szorítsa össze a fogát!

Juka már majdnem öt éve jár rendszeres kontrollokra dr. Inouéhoz. Előtte több mint tíz specialistát próbált ki, még mielőtt leszűrte volna a következtetést, hogy nem az orvosokkal van a gond. Dr. Inoue idősebb, beszédes úriember, akitől Juka nemcsak az egészségi állapotáról, hanem az utóbbi időben nullához közelítő házaséletéről is mer kérdezni.

Hogy pontosan mi benne a hiba, amiért nem lehet gyereke, erre egyetlen orvos sem tud magyarázatot adni. Rendszeresen menstruál. Ugyanakkor a terméketlensége összefügg a balesetből származó számos belső sérüléssel. Többször látott már két vonalat a terhességi teszten. De a remény szertefoszlott, még mielőtt orvos is megerősítette volna a várandósságot.

– Szuzuki asszony – magyarázta neki az orvos, amikor egyszer sírva fakadt az ultrahangos vizsgálat közben –, azok után, amilyen sérüléseket szenvedett, a szervezetének esze ágában sincs megfoganni, ha érti, mire gondolok.

Juka nem értette.

– Hatalmas sokkot szenvedett. A teste a túlélésért harcolt. És úgy tűnik, hogy azóta sem tért magához.

– És tehetek valamit azért, hogy rendbe jöjjön?

Az orvos elkomorult.

– Elsősorban mérsékelnie kellene a stresszt.

Juka hazament, és otthon egy újabb átnézendő kézirat várta. Napokon át gondolataiba merülve jött-ment a lakásban, aztán elárulta Maszatónak: gondolkozik rajta, hogy nem vállal több megbízást.

– Észszerűen hangzik – bólintott rá Maszato. – Ha az orvos mondta.

De Jukán a munka mennyiségének csökkentése sem segített.

– Hogy őszinte legyek – sóhajtott fel az orvos fél évvel az első vizsgálat után –, ha még sikerülne is teherbe esnie, a terhesség jelentős veszélyt jelenthet önre. És nem csak önre. Nem biztos, hogy egyáltalán ki tudná hordani a gyermeket, és nagy valószínűséggel nem is születne egészségesen.

Amikor már három éve hiába próbálkoztak, Maszatóval úgy döntöttek, hogy belevágnak a mesterséges megtermékenyítésbe. Kikeresték a vonatkozó intézményt, és időpontot egyeztettek velük. Azonban, amint az orvosok meglátták Juka kartonját, csak a fejüket csóválták.

– Az ön esetében túl nagy a rizikó. Ne haragudjon, de nem lehetséges. Sajnáljuk. Nem szabad veszélyeztetnünk önt.

Több helyet is végigjártak, de a válasz mindig ugyanaz volt.

– Ön súlyos belső sérülésből gyógyult fel. Fennáll a komplikációk veszélye. A gyermek nagy valószínűséggel nem élné túl.

Végül mégis a bizalmába avatta az anyját. Már kétségbe volt esve. Ez mindössze néhány nappal az ikebana-tanfolyamon elhangzott szóváltás után történt.

Az anyja, jó szokása szerint, felkapta a telefont, és Juka apjának hosszú politikai karrierje alatt kiépített minden kapcsolatát latba vetve, eltökélten hívta fel az erre specializálódott intézeteket nemcsak Japánban, hanem külföldön is. De ha postán elküldték nekik a Juka egészségi állapotát összefoglaló anyagokat, a válasz mindig ugyanaz volt.

– A szervei nem feltétlenül tudnák elviselni ezt a megterhelést. Javasoljuk, hogy vegyenek fontolóra más módszereket is.

Más módszereket.

Miféle más módszereket?

* * *

– Mi lenne, ha örökbe fogadnánk egy gyereket? – vetette fel Juka Maszatónak.

– Neveljünk fel egy idegen gyereket?

– Nem lenne idegen. Ő már a miénk lenne.

– Viszont idegen géneket örökölne.

– Hiszen az egész főleg a neveltetésen múlik.

Maszato elkomorult.

– De sosem tudhatnád biztosan, hogy mi lesz belőle felnőttkorára. Mi van, ha a szülei drogoztak? Mi van, ha bűnözők voltak? Még a végén ellenünk is fordulhatna.

– Túl sokat tévézel.

– Én naponta érintkezem ilyen elemekkel. Ismerem a valóságot.

– De mégis…

Akárhányszor babakocsit toló anyát látott az utcán, Jukának muszáj volt belekukkantania. És amikor meglátta az alvó csecsemőt, bánat kerítette hatalmába. Vajon az enyém hogyan nézne ki?, kérdezte magától.

Mennyire szerette volna, hogy náluk is legyen egy kisfiú vagy egy kislány, aki a nevetésével felderítené az örökké üres ház borús hangulatát. Még Maszatóban is – aki az apja lenne ennek az eleven, varázslatos lénynek, amely összekötné őket, és magasabb szintre emelné a kapcsolatukat a puszta együttélésnél – biztosan felébredne az apai szeretet, ez a mély érzés, a büszkeség, amelyet egy apa érez az utódja iránt. Már nem csak egy szerződés kötné össze őket, Maszato a gyermeke apja lehetne. Juka jobban tisztelné őt. És nem utolsósorban végre megszabadulna a férje szüleinek kutató pillantásaitól, amelyekkel a hasát vizslatják, akárhányszor újévkor Kjúsúra utaznak hozzájuk látogatóba.

– Nem híztál meg egy kicsit? – faggatózik az anyósa, örömhírre számítva. Ehelyett Juka mindig csak elmosolyodik.

– Rengeteget ettem ebből a kiváló daikonból. Muszáj elkérnem a receptet.

* * *

A házban, ahová az esküvő után költöztek be, kijelöltek egy gyerekszobát. Juka tétovázott, hogy milyen színűre fessék a falakat. Végül úgy döntöttek, hogy megvárják, kisfiuk vagy kislányuk születik-e. Így a falak maradtak fehér színűek, és az évek során csak a lomok halmozódnak egyre a szobában.

Tudtad, hogy vannak olyan programok, hogy nevelésbe vehetsz egy gyereket, akiről az anyja nem tud gondoskodni? – próbálkozott tovább Juka. De Maszato hajthatatlan volt.

– Nekem ne hozd ide más gyerekét! Akkor inkább ne is legyen!

Nyilvánvaló volt, hogy elutasított minden, utódra vonatkozó próbálkozást. Kizárólag a karrierjének szentelte magát. Juka alig látta, mert mindennap dolgozott, és már nem is emlékezett rá, hogy mikor feküdtek le egymással. A gyermektelenség lényegében megfelelt a férjének.

Ezért titkon kissé reménykedett benne, hogy ha visszatérne a korrektori munkához, Maszato jobban fog tiltakozni. Hogy előhozakodik az orvosokkal, akik a stressz csökkentését ajánlották. Ez azt jelentené, hogy még nem adta fel teljesen a gyerekvállalást. De szinte azonnal beleegyezett a dologba. Juka akkor sajátos kettősséget érzett. Örült, hogy az életében új lehetőségek nyílnak, de elszomorította, hogy Maszato egy másikat véglegesen elengedett.

A férjének ott volt a munkája, de neki mi maradt? Miért éppen az ő teste döntött úgy, hogy nem ad életet egy gyermeknek? Száz meg száz nő van a világon, aki nem akart gyermeket. Száz meg száz nő, aki otthonba adja őket. Miért éppen ő az, aki sosem szülhet? Milyen szörnyűséget követett el az életben, amiért a természet most bosszút áll rajta?

Sosem fog megbékélni azzal, hogy nem tud teherbe esni. És nem csak saját magát és a testét hibáztatja érte. Hanem mindenki mást is. Maszatót, hogy lemondott a dologról, és már nem fekszik le vele. Az orvosokat, hogy nem adtak neki csodaszert. És mind közül a legjobban a saját anyját hibáztatja. Mert ő tehetett róla. Ő és senki más. Ha akkoriban nem kényszeríti a középiskolás Jukát olyasmire, amit nem akart, akkor végül nem történt volna katasztrófa. Ezt nem merte az anyja szemébe mondani, de meg volt róla győződve. Miattad vagyok meddő. Csak és kizárólag te tehetsz róla, mondogatta magában, mielőtt elaludt.

* * *

A hűtőn az óra reggel nyolcat mutat. A szemétszállítók éppen behajtanak az utcába. Ezt hangos kiáltásaikról hallani, ahogy a kukásautónak jelzik, hogy meddig tolathat be az utcába. Szegények esőben is dolgoznak, esőkabátba öltözve. A papírhulladék, amit Maszato kifelé menet a ház kapujához tett, már biztosan péppé ázott. Juka a tenyerébe támasztja a fejét, és a villogó kurzorra mered.

Az egy nőre eső gyermekek száma jelenleg 1,3 körül mozog, azonban a népesség stabilitása érdekében ennek a számnak 2,1-re kellene nőnie. Az anyák majdnem 40%-át a harminc és negyven év közöttiek teszik ki. A fiatalabb nők nagyon gyakran halogatják a gyermekvállalást, mert pénzügyileg nem engedhetik meg maguknak. A kisgyermekes családokat támogató programok nem megfelelőek, és az óvodák kapacitása is katasztrofálisnak mondható. Ugyanakkor a beiratkozott gyermekek száma egyre nő.

Egyáltalán nem megy neki. Hangosan beszívja a levegőt. Megdörzsöli a szemét. Beleiszik a kihűlt kávéba. Sehogy sem tud összpontosítani. Talán az álom tehet róla, amely az új napra ébresztette. Szokatlanul bágyadtnak és merevnek érzi magát, mintha tél közeledne, bár odakint több mint harminc fok van.

Behunyja a szemét, és megpróbálja a legapróbb részletekig felidézni a családi házat, amelyet a nagymama halála után eladott az anyja. A mély ruhásszekrények állott naftalinszagát, a fermentált élelmiszerekkel teli konyhaszekrényekből előlopakodó savanykás illatot, a nappali szakadt tatamiját, a nagymama csipkés takaróit, az öreg tévét és a meleget árasztó kályhát. És a végtelen hófüggönyt. A ház eladásával soha nem békélt meg igazán. A mai napig úgy érzi, mintha a szülei a házzal együtt az ő gyerekkorát is eladták volna.

Gyerekkorában Juka sosem volt teljesen szabad. Bár a ház körül elterülő mező arra csábította, hogy felfedezze a környéket, és hosszú sétákat tegyen, Juka anyja gondoskodott róla, hogy a lánya ne tétlenkedjen. Elhatározta, hogy sikeres sportolót nevel belőle. Így Juka vagy az iskolában, vagy a sportcsarnokban töltötte az idejét. Még ma is fel tudja idézni a szagot, amely a szekrényéből áradt, ahová az anyja híres női olimpikonok képeit ragasztotta be.

Csak a kertben töltött iskolai szünetek pillanatai alatt érzett valódi boldogságot. A nagymamája a szülőkkel ellentétben azon a véleményen volt, hogy időnként a gyerekeknek is szükségük van a kikapcsolódásra és a fantáziájuk kibontakoztatására. Ezért megengedte Jukának, hogy a ház körül bóklásszon, a földet túrja, és az esővizes hordóban áztassa el a ruhája ujját. Mivel a városon kívül éltek, Jukának nem volt sok barátja, akikkel üres napjait tölthette volna. Milyen csodás is volna, ha lehetne egy fiú- vagy lánytestvére, gondolta gyakran. De az anyukája már túl öreg volt ahhoz, hogy újra teherbe essen. Már harmincnégy éves volt, amikor Juka megszületett, és láthatóan más volt, mint az iskolatársak anyukái, akik még a harmincat sem töltötték be.

Végül Juka kitalált egy képzelt barátnőt, akivel hétvégenként, ha az anyukája nem tartotta rajtuk a szemét, átmásztak a fáskamra tetején, ősembereset játszottak, és képeskönyveket olvasgattak. És aznap, amikor a parkolóban összetalálkoztak anya ismerősével, a képzelt barátnő új nevet kapott.

Juki.

Csak egy betűnyi eltérés.

* * *

A nosztalgikus emlékekből a telefon csengése riasztja fel. Úgy hat a nappali csendjében, mintha valaki közvetlenül Juka füle mellett csapott volna rá egy gongra.

A főnök, közli a felirat a kijelzőn. Juka az órára néz. Nyolc óra tíz perc. Mi a fene történt, hogy ilyen korán hívja őt? Ráadásul szombaton?

– Szuzuki beszél.

– Jó napot kívánok! Elnézést kérek, hogy ilyen korán reggel keresem. Remélem, nem ébresztettem fel.

Zihálva beszél, mintha futott volna.

– Nem történt semmi – válaszolja Juka. – Hat óta fent vagyok.

Aztán fenyegető gondolata támad. Talán a főnöke úgy döntött, hogy kihagyja a születésszámról szóló cikkét a lapból? Ez azt jelenti, hogy kútba esik minden munkája.

– Majdnem kész vagyok vele – kezdi –, már csak az utolsó simításokat kell elvégeznem, azonnal küldöm, és…

– Nem erről van szó – szakítja félbe a főnöke. Erre Jukának torkában reked a szó. Inkább megvárja, hogy mi lesz a vége.

– Tojamának – mérgelődik a főnök – már le kellett volna adnia a cikkét. De nem tette. Magának esetleg nem küldte el?

– Sajnos úgy látom, hogy nem kaptam tőle semmit. Miért nem hívja fel Tojamát, és kérdezi meg tőle?

– Mert a változatosság kedvéért nem veszi fel a telefont! – kiáltja Miura. – A felesége azt mondta, hogy veszekedtek, vagy valami ilyesmi, Tojama elment otthonról, és azóta nem ért haza. Rohanok a szerkesztőségbe, hogy nem alszik-e a tárgyalóban. És ha megtalálom, megfojtom!

Juka ebben cseppet sem kételkedik. Elég valószínű, hogy Tojamával kölcsönösen fogják egymást megfojtani.

– Ha jelentkezne, azonnal szóljon nekem!

– Természetesen – válaszolja Juka. Aztán megszakad a vonal.

* * *

Tojama angolnákról szóló cikke fenekestül felforgatta a szerkesztőség életét. Ez volt Tojama egyik olyan szövege, amelynek ragaszkodott a megjelenéséhez. A szerkesztőségben azonnal csengeni kezdtek a telefonok. Ritkaság, hogy a pénteki mellékletben megjelent cikk nagyobb figyelmet keltsen. A kihalófélben lévő angolnáknak köszönhetően viszont Tojama még a helyi tévécsatorna reggeli műsorába is bejutott, és sütött róla az elégedettség. Úgy tűnt, hogy az évek során a világ megfeledkezett a tokiói botrányról, és az emberek ismét hajlandóak valamennyire meghallgatni őt.

Juka hamisítatlan örömet érzett a munkatársa sikere láttán. Még szép – hiszen ő javasolta az újságírónak, hogy keresse meg Szárát, a volt osztálytársát, akit már a középiskolában is érdekeltek az angolnák. Aztán Tojamának sikerült valóban érdekes fényben bemutatnia az angolnát, ezt az első pillantásra kevésbé érdekes halfajt, és ráadásul hosszú értekezést írt a Tajvanról Japánba csempészett angolnákról.

A sikertől mámoros Tojama bejelentette, hogy nem hagyja parlagon heverni az angolnák témáját, majd két héten át senki sem látta a szerkesztőségben. Bejárta a prefektúrát, interjúkat készített az üzletág további szereplőivel, és összerakta az új anyagot.

Juka hátradől a székében, és kinyújtózik. Felveszi a mobilját.

Tojama, keresi ki a vonatkozó névjegyet.

Vajon fel kellene hívnia? Ugyan mi történhetett, hogy nem tartotta be az ígéretét? Abban, hogy Tojama veszekszik a feleségével, semmi szokatlan nincs. Juka tudja, hogy gyakran vitatkoznak. De hogy elmegy otthonról, és nem tér haza? Ez különös.

Végül nem tárcsázza Tojama számát. Hiszen majd magától megoldódik, gondolja. Nem szükséges feleslegesen felhívnia magára a figyelmet. Biztosan nemsokára elő fog kerülni. Másnaposan, a tárgyaló kanapéján.

Fél óra múlva a főnöke újra hívja.

– Szuzuki – mutatkozik be Juka. – Megtalálták már?

– Nem. Magát sem hívta esetleg azóta?

– Nem hívott.

– Hát, ez már valóban különös – morogja a főnök. – Már végigtelefonáltam az egész szerkesztőséget, senki sem hallott róla. És minden jel szerint haza sem ment.

Nyoma sincs kolerikus kitörésnek. A főnök hangjában most bizonytalanság cseng. Juka mozdulatlanul bámulja a kurzort a számítógépe képernyőjén.

– Talán egy barátjánál aludt – veti fel. – Vagy egy szállodában. Ha veszekedtek a feleségével, akkor erre viszonylag nagy esély van, nem gondolja?

– Igaza van, lehetséges – helyesel a főnök, de nem hangzik túl meggyőzöttnek. – Azért szóljon, ha esetleg jelentkezne magánál, rendben?

– Természetesen.

* * *

Tíz órakor elküldi a szerkesztőségbe a cikkét, és leül a tévé elé. Valami főzőműsort adnak. A műsorvezető-páros mindenféle emberek otthonába látogat, ahol ebédet készítenek nekik. Juka megfogja a távirányítót, és már éppen csatornát váltana, amikor valaki megnyomja a bejárati ajtó csengőjét.

Különös, gondolja. Senkit sem várt. Maszato dolgozik, ráadásul ő biztosan nem csengetne be. Szombatonként csak a jehovások kopogtatnak. Talán a szomszédasszony, jut eszébe. Aztán valahol mélyen felüti benne a fejét a gyanú. Hogy talán…

De miért tenné ezt Tojama? Miért éppen őhozzá csengetne be? Ennek semmi értelme.

Megragadja a mankót, és feláll.

Az ajtóban nem Tojama áll, hanem Juka anyja.

– Anyu? Mit keresel itt?

– Hát, ez aztán az üdvözlés – csóválja meg az anyja a fejét, és már be is nyomakodik a lakásba. – Nem látogathatom meg a saját lányomat?

Halványkék blúz van rajta, a nyakában gyöngyök, a kezében sütemények egy dobozban. Első pillantásra látszik, hogy nem ő sütötte őket.

– Hát persze hogy meglátogathatsz, de miért nem hívtál fel előtte?

– A fodrásznál voltam – tér ki a válaszadás elől –, úgyhogy gondoltam, benézek. Vettem süteményt.

Juka beengedi. Az anyja leveszi a cipőjét, kinyitja a papucsos szekrényt, felvesz egy papucsot, és invitálás nélkül a nappaliba megy.

– Micsoda rendetlenség! Mikor pakolsz el végre arról az asztalról? Hiszen szerencsétlen férjed még enni sem tud rendesen.

– Szerencsétlen férjem a kanapén szokott enni.

– Micsoda trehányság – jegyzi meg elégedetlenkedve az anyja –, nem erre neveltelek.

Juka ezt nem kommentálja. Mindketten leülnek, az anyja kinyitja a süteményesdobozt, és kutató tekintettel méri végig a lányát.

– Fáradtnak tűnsz.

– Te meg jól nézel ki, anyu.

– Igen? – érinti meg a frizuráját. – Hát, nem tudom. Nem egészen úgy fésülte, ahogyan gondoltam.

– Szép lett.

– Akkor megnyugodtam. Legalább neked tetszik. Téged viszont igencsak megtéptek. Úgy nézel ki, mint egy kisfiú.

– Nekem tetszik így, anyu. Semmi dolgom vele.

– Maszato mit szól hozzá?

– Szerintem nem vette észre.

– Badarság – legyint anya. – Csak megtartotta magának a nemtetszését. Egy hölgynek legyen hosszú a haja.

Aztán Juka orra alá dugja a sütisdobozt.

– Na, vegyél belőle! – kínálja.

Juka kivesz egy tortácskát, és beleharap. Édes és morzsálódó. A tejszínhab Juka ujjára tapad.

– Hogy van Maszato? Még mindig annyit dolgozik? – faggatózik tovább az anyja.

– Igen – bólint Juka.

– Nem kéne. Nem tesz jót a szervezetének… ugye érted, mire gondolok.

– Anu – feleli Juka teli szájjal –, mál montam, hod nem Mafatóval van a plobléma!

– Légy szíves, előbb nyeld le a falatot! Egy szót sem értek.

Juka teletömi a száját a sütemény maradékával, és sietősen rágni kezd.

– Te aztán szépen eszel – háborodik fel az anyja, és odanyújt neki egy szalvétát. – Mint egy kisgyerek.

Juka az anyja bosszantására viselkedik így. Tudja, hogy gyerekes dolog, de nem tud neki ellenállni. Nagyon jól tudja, hogy az anyja ki fog jönni a sodrából. Ezzel teszteli őt, hogy mit képes még elviselni.

– Mi újság veletek? – érdeklődik az anyja.

– Semmi. Ma is befejeztem egy cikket.

Az anyját nem érdekli a cikk. Nem értett egyet azzal, hogy Juka munkát vállalt a szerkesztőségben.

– Beszéltetek arról Maszatóval, amit a múltkor említettem neked?

– Nem.

– Hogyhogy nem?

– Anyu – nyúl Juka a következő sütiért. – Azt hiszed, hogy nem mondtam neki már réges-régen? Mindent javasoltam már neki. De azt mondta, hogy idegen gyereket nem akar.

– Hiszen nem lenne idegen!

Juka beleharap a következő tortácskába.

– Egyszerűen nem akar gyereket.

– Bolondság.

– Már letett róla.

– Kommunikálnotok kell, Juka. Erről beszélnetek kell.

– Órákon át beszélgettünk már róla. És mindig vita lesz a vége. Nincs hozzá erőm.

– Úgyhogy belenyugodtál, hogy nem lesz gyereked?

Erre Juka nem válaszol.

– Utazzatok el valahová Maszatóval! – közli az anyja. – Csak ti ketten, egy romantikus útra. Élvezzétek az együtt töltött időt! Motiváld őt egy kicsit, Juka!

– És szerinted mikor utazzunk el? Maszato sosem ér rá – nyúl Juka a harmadik sütiért, de az anyja elhúzza előle a dobozt.

– A túl sok édesség nem tesz jót.

Juka tágra nyitja a szemét, és már éppen válaszolna, amikor az étkezőasztalon megszólal a mobilja. A mankójához kap.

– Várj! Odaadom, össze ne törd magad!

Juka lenyalja maszatos ujjait. Utána az anyja áthatóan kritikus tekintetétől kísérve, még nedves kézzel felveszi a telefont.

– Szuzuki – mutatkozik be. – Előkerült már?

harmadik fejezet

Az akvarisztikai szaküzlet a Keikjú vonal Óka folyóhoz közeli megállója mellett, keskeny utcák hálózatával szabdalt alacsony házikós területen fekszik. A háború után itt gombamód nőttek ki a földből a rossz hírű házak, és a környék a szervezett bűnözés gócpontjaként szerzett kétes hírnevet, még mielőtt életbe lépett a prostitúciót eltörlő törvény. Az épület, amelyben Nakadzsima úr több mint tíz évvel ezelőtt nyitotta meg akvarisztikai szaküzletét, még a kilencvenes években is privát klubként működött, ahol a hölgyek az átlagos masszázson túlmutató szolgáltatásokat nyújtottak a betérőknek. A ház egy asztalosműhely mögött lapul, ezért Nakadzsima úrnak muszáj minden reggel hatalmas transzparenst tűznie a bejárathoz, hogy a vásárlói észrevegyék.

Nakadzsima úr közelít a hatvanhoz. Őszül, és kék műanyag keretes szemüveget visel. Lényegében nem vesz fel semmi mást, csak flanelinget és kék farmernadrágot, bőrövvel. A korához képest jól tartja magát. Hetente kétszer, reggelente futni megy, a szombatokat pedig Mijuval tölti az uszodában. Az üzletet a válása után nyitotta. Amikor a nő megparancsolta neki, hogy hagyja el a közös lakásukat, Nakadzsima úr eldöntötte, hogy valóra váltja gyermekkori álmát, fogta az élete során megtakarított összeget, vett egy jokohamai házat, és berendezett benne egy díszhalüzletet. Amellett, hogy Jokohama bárjaiban és éttermeiben több tucat akváriumot tart rendben, Nakadzsima úr heti három napot Koganecsóban tölt, ahol halacskákat árul a hobbistáknak, akik nem tudják, mitévők legyenek, ha túlszaporodik a brazil tányércsigájuk.

Mivel Nakadzsima úr imádja a bölcsőszájú halakat, akváriumaiban főleg diszkoszhalak úszkálnak; gyönyörű, tarka lények, amelyek elférnének egy tenyérben, és a színezetük az őszi avart idézi. Különleges izzók fényében csillannak fel a neonzöld vízinövények között, amelyek hullámozva emelik indáikat egészen a szűrőktől kavargó vízfelszínig. A mindenféle bölcsőszájú halak – diszkoszhalak, akarák, törpesügérek – mellett az üzlet népszerű pontylazacokat és fogaspontyokat, guppikat és sziámi harcoshalakat is tart. Egyedül a vitorláshalak számára tiltott az üzlet, mert ezekről Nakadzsima úr, ki tudja, miért, azt hangoztatja, hogy buta halak. Bár ezek is bölcsőszájú halak.

A díszhalüzlet három helyiségből áll. A legkisebbikben található Nakadzsima úr irodája. Az apró asztalhoz tartozó szék végtelen harcot vív az ajtóhoz állított felmosóvödörrel és -ronggyal. A másik, valamivel nagyobb helyiségben Nakadzsima úr tápokat, szűrőket és mindenféle kiegészítő cikkeket raktároz. A dobozokban mágneses kavicsok, vitaminos és fertőtlenítő készítmények, Afrikából importált, részben megkövesedett mocsári gyökerek bizarr gyűjteménye, halhálók és néhány igencsak ízléstelen búvárfigura zsúfolódik össze. Az utóbbiakat Nakadzsima úr legszívesebben kiselejtezné, pedig nagy rájuk a kereslet. A legnagyobb helyiségben található maga a bolt. A falak mellett, fémpolcokon tizenöt akvárium sorakozik, amelyeket a falba vert óriási vascövekekkel biztosítottak a leesés ellen, ha földrengés történne.

Az üzletben száraz haleledel szaga terjeng: alkoholos üvegtisztítóval keveredő savanykás illat. A padló közelében még megmaradt egy másik illat is, amelyet Szára képtelen megfelelően azonosítani. Talán a házat mindenestül átitatták az itt élt hölgyek parfümjei és kölnijei. Vagy talán valaki éveken át füstölőket égetett a házban, és az átható szag beette magát az épület faszerkezetébe, hogy aztán forró nyári napokon lustán lengedezzen a sarkokban és a mennyezetnél. Vagy talán ez csak sima dohosság, a penész édeskés szellője, jellegzetesen nosztalgikus, régi padlásokra és áporodott ruhásszekrényekre emlékeztető és kiirthatatlan, még ha minden sarkot fertőtlenítővel is súrolnak ki.

A bolt kékeszöld izzók éles fényébe burkolózik, amelyet téli estéken kiegészít néhány mennyezeti spotlámpa meleg, élénksárga színe is. A bejárat fölé akasztott órán mintha lassabban ketyegne az idő, mint a világ többi részén. Ha az ember jól figyel, a hangok egész seregét hallhatja. A szűrők zúgása, a felszínre törő buborékok kotyogása, a növényes tartályban pezsgő víz, a buborékozó légpumpák, a gurámik akváriumában lévő csobogó. Ha esik, akkor ezeket a zajokat tovább fokozza az ablakon túl csepegő sortűz, ezért ilyenkor Szárának az az érzése van, hogy vízi zenekarra komponált, összetett zeneművet hallgat. Hogy víz alatti világba cseppent, ahol csak ő, Nakadzsima úr és Kanehara Miju laknak.

* * *

Nakadzsima úr elérhetőségét Szára az egyik főiskolai csoporttársától kapta meg, aki tudta, hogy az akvarisztikai szaküzlet tulajdonosa olyan albérlőt keres, aki hétvégenként be is segítene a boltban. És mivel Szára szakember volt, meg a díszhalakhoz is közeli kapcsolat fűzte gyerekkorától fogva, szó szót követett, és egy héten belül beköltözhetett.

– Egy másik leányzóval fog osztozni az emeleten – magyarázta Nakadzsima úr, amikor körbevezette a házban. Akkoriban még magázta Szárát. – Kanehara Miju a neve. Ma sajnos nincs itt, mert havonta egyszer hazamegy Misimába, hogy meglátogassa a szüleit. Remélem, hogy jól kijönnek majd egymással.

– Feltétlenül – bólintott Szára. Előnyös volt számára, hogy az új lakáshoz közel esik a vasút, amivel iskolába járt, így egy piranhával is jól kijött volna, ha erre lett volna szükség.

– Nem kell semmitől sem tartania, Miju csendes és illedelmes, egyáltalán semmivel sem fogja zavarni önt – nyitotta ki Nakadzsima úr a szoba ajtaját –, parancsoljon, fáradjon be!

Szára körülnézett a szobában. Az ablak kicsi volt. Az egyik falat teljesen elfoglalta egy beépített szekrény. A tatamipadló kellemesen melegítette a lábat. Szára közvetlenül az ajtó mögött konyhasarkot fedezett fel mikróval, és egy mosdókagylót tükörrel. Hurrá, gondolta magában. Végre nyugodtan mosakodhatok reggelente, és senki sem fog a hátam mögött toporogni, mint a koliban.

– A zuhany és a mosdó a folyosón van – tette hozzá Nakadzsima úr.

Szára az ablakhoz lépett, és átnézett a keretre feszített szúnyoghálón. A ház előtti utca keskeny volt, így belátott a szemközti ház ablakán, ahol egy kötényes hölgy éppen ebédet főzött.

– Ide fel kell majd tennie egy függönyt – mondta Nakadzsima úr, és végighúzta a kezét az ajtó fölött hámló tapétán –, nem egy palota, elismerem.

– Szerintem tökéletes – mosolygott Szára. – Kiveszem.

– Hát ez remek – ragyogott fel Nakadzsima úr.

Lementek az üzletbe, hogy kitöltsék a szükséges papírokat. Szára a kassza feletti akváriumra mutatott. Az alján egy kerámiacsőből nagy angolna dugta ki a fejét. Szokatlanul termetes, jól táplált példány.

– Mennyiért árulja? – kérdezte. – Azt hittem, a bölcsőszájú halakra specializálódott.

– Ez a példány nem eladó – mosolyodott el Nakadzsima úr. – A neve Unagi, és Mijuhoz tartozik.

– A neve Angolna?

– Találó, ugye?

– A szó szoros értelmében.

A hosszú kígyótest szinte teljesen elrejtőzött a csőben. Csak a kiszélesedő fej és a csenevész szemek kukucskáltak ki belőle. A hal folyamatosan tátogott. A pikkelyei annyira sötétek voltak, hogy feketének tűntek, de az izzók fényében kékes fényt kaptak. Ott, ahol a fej karcsú testté vált, az állat átmérője jó öt centiméteres volt.

– Az angolnákból szeretnék doktorálni – szakadt el Szára az akváriumtól.

– Akkor máris lesz miről beszélgetniük Mijuval! Az angolnákat szent lényekként tiszteli a családja.

* * *

Mijuval egyáltalán nem volt olyan könnyű társalgást kezdeményezni. Szára néhányszor bezörgetett hozzá, de senki sem válaszolt. Csak három nappal azután, hogy Szára beköltözött az új lakásba, kopogott valaki az ajtón hajnal háromkor. Szára, attól tartva, hogy valami történt, sietősen feltápászkodott a futonról. Amikor kinyitotta az ajtót, a sötét folyosó közepén fekete bubifrizurával keretezett, fehér és kerek arc lebegett. A fejét fehér szalaggal kötötte át.

Szellem!

A hálóinges jelenésre pillantva ez volt az első dolog, ami Szárának eszébe jutott. Majdnem beverte a fejét az ajtóba, amikor megrettenve visszaszökkent a szobájába. Csak ekkor jött rá, hogy amit lát, nem szellem, hanem a szomszédja.

Miju mezítláb volt, virágos hálóingben, amely körülölelte gömbölyű testét, és bizonytalanul egyik lábáról a másikra állt.

– Megjött – nyögte ki végül, miután egy ideig a padlót bámulta.

– Mi? – értetlenkedett Szára.

– A menstruációm.

Szára nem volt benne biztos, hogy nem álmodik-e. De a szíve erősen kalapált az ijedtségtől, és a folyosói jelenés nem levitált.

– Elfogyott a betétem – pontosított a szomszéd lány, némileg türelmetlenül.

Szára végre magához tért.

– Vagy úgy! Értem – bólintott –, egy pillanat.

A mosdó feletti szekrénykéhez lépett, és kihúzott kettőt az éjszakai betétek csomagjából.

– Tessék – adta át őket Mijunak. Az egy szó nélkül a betétek után kapott, sarkon fordult, és bezárkózott a szemközti szobába. Szára csak később értette meg, hogy mindez mekkora erőfeszítést jelenthetett számára. Segítséget kérni az ismeretlen szomszédtól. Szára utólag már büszke volt rá. Miju ugyanis általában nem szólt az idegenekhez.

* * *

Az éjjeli találkozás után Szára többször is próbált beszédbe elegyedni Mijuval. Állandóan egymásba botlottak a folyosón. De akárhányszor megszólította, Miju csak tekergett, mint egy horogra tűzött giliszta. Az új lakótársával folytatott beszélgetés a szenvedés netovábbját jelentette számára.

– Neki kell lépnie – magyarázta Nakadzsima úr Szárának. – Nem szabad erőltetni. Akkor csak még inkább magába zárkózik.

Miju hallgatag volt, csoszogó léptekkel közlekedett a házban, és alig reagált a köszönésre. Kerek fejét fehér szalaggal kötötte át, kötényt hordott, és a lábán széttaposott tornacipőt. Egyik kezében vödörrel és kefével, a másikban felmosóronggyal, amelyre járás közben támaszkodott, egy magas hegyre kaptató túrázóra emlékeztetett. Bár az ő dolga volt rendben tartani a házat, Szára hamar megértette, hogy a sepregetés és felmosás nem az erőssége. Vagy még inkább: Miju csak azt takarította, amit takarításra érdemesnek tartott. Jeges közönnyel viseltetett a lépcsőn látható sáros talpnyomok iránt, míg a fürdőszoba csempéinek eltávolíthatatlan foltjait képes volt három álló órán át súrolni. Jaj volt annak, aki kifogást mert emelni a takarítási módszereivel szemben. Miju kellően büszke volt a munkájára. Ha azon a véleményen volt, hogy Szára vagy Nakadzsima úr éppen lábatlankodik körülötte, hidegvérrel végighúzta a nedves rongyot a cipőjükön.

A ház takarítását leszámítva Mijunak nem volt sok tennivalója. Időnként besegített Nakadzsima úrnak a díszhalüzletben, ámbár valódi segítség helyett inkább társaságot nyújtott neki a hosszú délutánokon. A bolt inkább a teherautóval kiszállított akvárium-felszerelések iránt érdeklődő tenyésztőknek köszönhetően virágzott, mintsem több tucat vásárló kereste volna fel személyesen. Így ők ketten gyakran üldögéltek akár órákon át az üres boltban, néha beszélgettek, néha hallgattak, Nakadzsima úr a papírjaiba temetkezve, Miju pedig Unagi akváriumára szegezett tekintettel.

Más napokat Miju a Game Boyával töltött. Eredeti modell volt azokból az időkből, amikor a kijelzőt még csak zöld változatban gyártották.

Miju mindig a Kaland nevű játékkal játszott, egy régi RPG-vel. A játékot a kétes hírnevű Intention adta ki 1997-ben. Valószínűleg sok pénzt hozhatott volna a házhoz, ha egy évvel előtte nem jelenik meg a Pokémon, amely minden figyelmet magára vont. A Pokémon-sorozat aranyos figuráival a Kaland fel sem vehette a versenyt, már csak viszonylag sötét története miatt is, amiért egyes szülők vonakodtak megvenni a játékot csemetéiknek.

A másik oka annak, hogy az Intention 1999-ben már csődbe is ment, a Kalanddal kapcsolatban terjengő mendemonda volt. A hírek szerint a játék károsan hatott a gyermekek lelkére, a játékosok alvásproblémákkal küzdöttek, nem tudtak koncentrálni, viszont fokozott szétszórtságot tapasztaltak, a gyorsan villogó képernyő állítólag pszichés zavarokat idézett elő, súlyosbította az ADHD-t, sőt öngyilkossági kísérletekről is szólt a fáma, ha valakit teljesen magába szippantott a játék, és nem ismerte fel többé a valóságot.

Nem sokkal azután, hogy a pletykák elárasztották a világot, az Intention terjedelmes jelentést tett közzé pszichológusok, gyermekgyógyászok és más szakértők tollából, akik mindennemű vádat hamisnak és tudományos szempontból alaptalannak ítéltek. Ezzel együtt napvilágot látott néhány nagyon pozitív kritika is, amelyek kiemelték a különleges történetet és mélyebb jelentését, de ez sem hozta helyre a játék renoméját.

A rágalmak, amelyek néhány hét alatt eljutottak a legtöbb szülő füléhez, hatástalanítottak minden potenciált, amit csak a fejlesztők beletettek a játékba. Ráadásul néhány hét alatt egészen az abszurditásig torzultak. Azt beszélték, hogy az Intention igazgatója a céget fenyegető csőd okán öngyilkosságot követett el, és elátkozott mindenkit, aki valaha is kézbe veszi a Kalandot. Végül az Intention leállította a játék értékesítését, és a Kaland egy időre eltűnt a színről. Értékeit csak a retró játékok rajongói ismerték fel, akik sok-sok évvel később ásták elő a történelem süllyesztőjéből.

* * *

Szárának hónapok kellettek ahhoz, hogy megértse, Miju hogyan néz a világra. És ez nem csak Miju kezdeti zárkózottsága miatt volt így. Miju ránézésre is más volt, és Szára meglepetten állapította meg, hogy szégyenlős előtte. Szára korábban nem találkozott hasonló emberrel, és a másság, amellyel Miju kifejezte magát, nyugtalanította. Nem tudta, milyen hangot üssön meg, és milyen udvariassági fokozatot használjon Mijuval szemben. Valami azt súgta neki, hogy Miju határozottan infantilis lehet (hordott magánál egy fakardot), ezért fontolgatta, hogy úgy szól hozzá, mint egy kisgyerekhez. Másrészt viszont Miju felnőtt volt, sőt néhány hónappal idősebb is Száránál. Ezért mindkettővel megpróbálkozott, és Miju mindig úgy nézett rá a frufruja alól, mint egy döntésképtelen idiótára.

A váratlan éjszakai találkozás után még egy hónap kellett hozzá, hogy Miju egyszer csak a semmiből szóba elegyedjen Szárával.

– Állítólag angolnákat tanulmányozol – törte meg egyszer a csendet, miközben akváriumokat pucoltak.

– Így van. De egyelőre csak elméletben – válaszolta Szára.

Miju a homlokát ráncolta.

– Mit jelent, hogy elméletben? – kérdezte.

Szára tétovázott.

– Sokat olvasunk róluk – mondta aztán. Rögtön rájött, hogy nem lenne jó ötlet arról mesélni Mijunak, ahogyan szikével vágják fel az angolnákat az órákon. Nakadzsima úr ugyanis nem sokkal azelőtt elárulta neki, hogy Mijunak gyermekkora óta gyenge a szíve, és abból, ahogyan Miju Unagi körül viselkedett, látszott, hogy mindenekfelett imádja a halat. Később, amikor Szára elmesélte Nakadzsima úrnak, hogy végre megtört a jég, a férfi nagyot sóhajtott:

– Jól tette. Egy ilyen hír megárthatott volna neki.

* * *

Unagi nem sokkal azután került a díszhalüzletbe, hogy Miju beköltözött az első emeleti üres szobába. Még nem régóta élt Jokohamában, bevásárlás után gyakran eltévedt, és ilyenkor Nakadzsima urat hívta fel, hogy menjen érte. Amikor egy napon egy rendőr szólalt meg a kagylóban, a férfiban megállt az ütő. Megijedt, hogy valami történt Mijuval. Elindult az őrsre, és ott kisírt szemekkel talált rá, a rend három őrétől körülvéve. A ruhája nedves volt, és a jobb tenyeréből vér csepegett.

– Úristen! – ugrott oda hozzá. – Mi történt? Maguknál meg itt nincs sebfertőtlenítő?

– Nem engedte, hogy hozzáérjünk – vonta meg a vállát egy kövér rendőr, akinek szemölcs volt a bal szeme felett. – Ideráncigálni sem volt egyszerű.

Nakadzsima úr elképzelte, ahogyan a törvény őrei végigcibálják Mijut az utcákon, és egy pillanatra elsötétült előtte a világ. A rendőrök azt állították, hogy egy étterem tulajdonosai hívták ki őket, mert Miju széttörte a rendelhető halak akváriumait. Ezt Nakadzsima úr nem volt hajlandó elhinni.

– Nézzék – vakarta meg a füle tövét –, nekem díszhalüzletem van, ahol Kanehara kisasszony besegít nekem. Hogy akváriumokat törne szét, azt nehezen tudom elhinni.

– Ő maga is beismerte. Ezzel törte szét – vett fel a legfiatalabb rendőr egy követ az asztalról, és megemelgette.

Nakadzsima úr hitetlenkedve csóválta meg a fejét, majd Mijura nézett, aki egy padon üldögélt ázottan, akár egy vízimanó. A derekára oda volt kötözve a fakard, a hátán a hatalmas rózsaszín hátizsák, ami nélkül soha nem hagyta el a házat.

– Mijukám, igaz ez?

A lány a szemöldökét ráncolta, de nem adott választ.

– Egyelőre nem vettük írásba a dolgot, mert bízunk benne, hogy megoldódik egyezséggel – vakarta meg a fejét a sapkája alatt a kövér rendőr. – Látszik a kis hölgyön, hogy nincs teljesen rendben. Nem érdemes nagyobb felhajtást csapni a kelleténél. Ha ön kifizeti a kárt, mi úgy teszünk, mintha mi sem történt volna.

– Van itt sebfertőtlenítőjük, kérem? – ismételte Nakadzsima úr.

A legfiatalabb rendőr visszatette az asztalra a követ, és elsietett valahová az őrs zegzugaiban.

– Mijukám – ült le Nakadzsima úr Mijuhoz. – Most mondd el nekem szépen, hogy mi történt! Nem fogok rád haragudni. Az urak itt azt mondják, hogy összetörtél valamit. Igaz ez?

Miju finoman bólintott.

– Aha – mondta Nakadzsima úr leplezetlen meglepetéssel. – És mégis miért tetted?

– …angolna – mormolta Miju.

– Angolna? – értetlenkedett a férfi. – Angolna volt benne? Az akváriumban?

Miju bólintott.

– Hiszen sokkal súlyosabban is megsérülhettél volna!

Újra könnycseppek kezdtek végiggördülni Miju arcán.

– Sok víz volt ott, és mindenki velem ordított.

– Semmi baj – simogatta meg Nakadzsima úr a fejét –, most már minden rendben.

Miután ellátták Miju sebes tenyerét, Nakadzsima úrral együtt elmentek az említett étterembe, hogy megtérítsék az akvárium árát. Az üzemeltetők már feltakarították a járdáról az üvegcserepeket, és a halakat egy vízzel teli vödörbe tették.

– Megint ott van! – vonyított fel Miju, és arra készült, hogy beledugja megvágott kezét a vízbe, ahol egy legalább negyvencentis angolna helyezkedett el. – Meg fogják enni! Meg fogják ölni!

Szerencsére Nakadzsima úr még időben az útjába állt.

– Ne félj, nem eszik meg!

Aztán hívatta a tulajdonost. Elnézést kért a kellemetlenségekért, kifizette az összetört akváriumot, és a vödörben lévő angolnáért cserébe új akváriumot kínált az étteremnek, mellé ingyenes karbantartással.

Amikor az angolna megérkezett a díszhalüzletbe, a pénztár mögötti üres akváriumba tették. Miju ragyogó szemekkel figyelte, ahogyan az angolna belakja új otthonát.

– Hogy fogjuk hívni? – kérdezte Mijutól Nakadzsima úr.

– Unaginak.

– Ötletes – nevette el magát Nakadzsima úr –, de miért is ne!

* * *

Bár megtört a jég, Szára továbbra is úgy érezte magát Miju mellett, mint egy gyerek, ha kivételesen bonyolult építőjáték kerül elé. Ha megpróbálta megfejteni, hogy észszerű módon rakja össze, menet közben mintha mindig újabb és újabb, ismeretlen alakú elemek kerültek volna elő, amelyek sehová sem illettek. Más szavakkal: amikor szeretett volna közelebb kerülni Mijuhoz, a megszokott kommunikációs módszerek egyike sem volt sikeres. Miju különleges volt, és ahhoz, hogy valaki feltörje a kódját, eddig nem használt képességeket kellett magából előbányásznia.

Például a fantáziálás, a történetalkotás képességét. Megragadni az első, ránézésre össze nem függő nyomokat, amelyeket Miju vetett el maga körül, és kapcsolatokat keresni köztük.

Miju olyan világban élt, ahol a régmúlt eseményei sokkal fontosabbak és aktuálisabbak voltak, mint az egy órával ezelőttiek. Gondolatban hol a gyerekkorába, hol valahová Kiotóba, hol a Kaland világába utazott el, és Szárának nehezére esett eldönteni, hogy Miju éppen melyik szférában mozog. Ráadásul szemlátomást gazdag kirándulásainak részleteit Miju nem akarta vagy nem tudta megosztani a környezetével, úgyhogy Szára gyakran csak következtetni tudott a töredékes, általában egyszavas válaszokból.

Ennek ellenére, vagy talán épp ezért, Miju lenyűgözte. Hullámvasút volt vele az élet. Az egyik nap érdeklődéssel hallgatta, amit Szára az angolnákról mesélt, másszor jobban bezárkózott a saját világaiba, angolnanyelven beszélt, és hiába volt minden próbálkozás. Szárának meg kellett tanulnia tiszteletben tartani ezeket a hangulatokat is. Nem volt értelme megpróbálni, hogy kizökkentse Mijut a melankóliából.

Ahogyan Szára lassan feltérképezte Miju belső világát, magabiztosabbnak és nyugodtabbnak érezte magát mellette, mint a legtöbb más ember mellett. Miju nem alakoskodott. Nem igyekezett másnak mutatni magát. Nem mutatott álarcokat a külvilágnak a társasági helyzetnek megfelelően. Nem ítélkezett a körülötte lévők felett. Nem bízott az idegenekben, de ha közel került valakihez, készpénznek vett bármit, amit az illető mondott. Száz százalékig komolyan. És azonnal bele is szőtte bonyolult gondolati rendszerébe. Ez Szárában felelősséget ébresztett, amit, ahogyan meglepetéssel tudatosult benne, ilyen mértékben még sosem érzett más ember iránt.

Egy idő után már biztosabban mozgott a majom-tigris-kígyók, a füles angolnák, az isteni hírnökök meg mindenféle más veszélyek világában, emellett a vadászok ügyességével és egy balett-táncos eleganciájával került el minden témát és kulcsszót, ami nyugtalaníthatta volna Mijut. A díszhalüzlet szent hely lett, Unaginak szentelt oázis, amelyet Miju irányított, Szára és Nakadzsima úr pedig odaadóan lesték a parancsát.

* * *

Minden reggel, amikor Szára kinyitja a szemét, először a mennyezet hosszú repedését látja, amelyet japán lampion formájú lámpa világít meg. Hosszú madzag lóg róla.

A függöny az ablakon zöld, a legolcsóbb, amit Szára talált. A szobában csend van, időnként az utca zajai törik meg. A helyiség lassan bearanyozódik, ahogyan behatolnak az első napsugarak. Átdugják az ujjukat a függönyök résein, és megsimogatják Szára arcát, aki az ébresztőórára néz, és megállapítja, hogy öt perc múlva fel kell kelnie. De nem baj, mert a laboratóriumba vezető utat a pályaudvari bódéban kapható kávéval teszi kellemesebbé. Talán még azuki babos dorajakit is vesz majd.

Szára nincs oda a márkás ruhákért, lényegében elvan két nadrággal és néhány egyszínű pólóval. Mivel alig sminkel, kozmetikumokra sem költ túl sokat. A lakása nem túl fényűző, és nem jár drága helyekre. Néha elmegy táncolni, egy-egy éjszakára szállodai szobát vesz ki. És tagsági kártyája is van egy edzőterembe, ahová bokszolni szokott járni. Bár, mióta felvették a Tengeri Élőlények Kutatóintézetébe, a szabadidő utolsó maradványai is eltűntek az életéből, és már nem is emlékszik rá, mikor járt utoljára a teremben. Legfeljebb időnként fut egyet az Óka mentén. Mindez annak is köszönhető, hogy a munkáján rendes körülmények között két vagy három ember osztozna, őket azonban pénzügyi okokból egyetlen Fukuhara Szárára csökkentették.

Lezuhanyozik, felöltözik, és megragadja a hátizsákját. Miközben leszalad a lépcsőn, rakoncátlan haját próbálja egy hajgumival összefogni. Vizesen a lapockája alá ér, de ha megszáradt, már csak a válláig. Elsős főiskolás korában frufrut vágott magának, és ez száradás után olyan tekervénnyé ugrott össze, ami Charlie Brownnak is díszére vált volna. Szára azóta nem vett ollót a kezébe. Engedi a haját úgy nőni, ahogyan csak kedve tartja.

Amikor leér a díszhalüzletbe, konstatálja, hogy Miju már fent van. Unagi akváriuma előtt ül. A Nakadzsima úrtól kapott baseballsapkát csapta a fejébe. Mijut nem érdekli a baseball, de Nakadzsima úr a BayStars lelkes rajongója, ezért minden élő közvetítést együtt néznek a tévében.

– Miju? – szólítja meg őt Szára.

Miju lassan megfordul. Fekete szemével Szárára néz. Kicsit egy hagyományos kokesi babára emlékeztet. Pufók orcája és apró ajka a Heian-kori képeken látható udvarhölgyek emelkedettségét kölcsönözik az arcának.

– Sietek a munkába – mondja Szára. – Este nem lenne kedved kártyázni?

Miju haragszik rá. Bár már Szára és Nakadzsima úr is ismételten megpróbálta elmagyarázni neki, hogy a munkába járó emberek nem vehetnek ki szabadságot, amikor csak szeretnék, Miju ezzel nehezen békél meg. Szára igyekszik legalább esténként foglalkozni vele. De Mijunak ez nem elég, annak örülne a legjobban, ha Szárát kirúgnák az intézetből, és minden maradna a régiben.

– Valaki hívott – közli vele Miju.

– Itt, az üzletben? – csodálkozik el Szára. – Ki volt az?

– Egy nő.

– Milyen nő?

– Fiatal.

Szára a vállára dobja a hátizsákját.

– Nem mondta meg a nevét?

– Megmondta – bólint Miju.

– Na, és hogy hívják?

– Azt elfelejtettem.

Szárának erre most nincs ideje. Tíz perc múlva megy a vonata. Most már valószínűleg azuki babos fánkot sem fog venni. A reggeli rituálé szertefoszlott.

– Mijukám, hiszen tudod, hogy az üzletben nem szabad felvenned a telefont.

– Unagi azt mondta, hogy fontos.

Szára hangosan felsóhajt.

– Hát, ha Unagi mondta… És emlékszel rá, hogy mit akart a nő?

– Hogy feltétlenül beszélnie kell veled. Megmondtam neki, hogy Unagi nem eladó.

Szára elképzeli, vajon hogyan folyhatott le a beszélgetés, és akaratlanul is elmosolyodik. Aztán előhúz a zsebéből egy névjegykártyát, az asztalhoz lép, majd a kártyát a telefon mellé teszi.

– Akkor tudod, mit, Miju? Ha a hölgy megint telefonálna, diktáld le neki a mobilszámomat, jó?

Miju eltűnődik.

– És honnan fogom tudni, hogy pont ő telefonál? Ha egyszer nem szabad felvennem.