Donato Carrisi

A GONOSZ TERMÉSZETE

Donato Carrisi

A GONOSZ
TERMÉSZETE

Mila Vasquez 2.

A mű eredeti címe

L’ipotesi del male

Longanesi & C. © 2013 – Milano

Gruppo editoriale Mauri Spagnol

Hungarian translation © Kajsza Krisztina

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KAJSZA KRISZTINA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 584 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Az állami hullaház tizenhármas számú terme sokak számára az alvók bugyrának tűnt.

Az alagsor negyedik és egyben legutolsó szintjén kapott helyet, a hűtőkamrák jeges poklában. Ritkán kért valaki ide bebocsátást.

De azon az éjszakán látogató érkezett.

Ezt a szintet az azonosítatlan halottak számára tartották fenn. A gondnok a lift előtt várta a látogatót. Hátrahajtott fejjel a számokat figyelte, amelyek egyenként tűntek fel a kijelzőn, a kabin leereszkedését jelezve. Közben azon töprengett, ki lehet a váratlan vendég, és vajon mi késztette arra, hogy elmerészkedjen idáig – távol mindentől, ami él.

Amikor az utolsó szám is felvillant a kijelzőn, egy hosszú pillanatnyi csend következett, aztán a lift ajtaja kitárult. A gondnok szemügyre vette a jövevényt: negyvenes férfi sötétkék öltönyben. És azonnal látta, hogy mint mindenkiére, aki először teszi be ide a lábát, az ő arcára is döbbenet ült ki, amint észrevette, hogy nem egy rideg neonfényben csillogó, fehér csempével borított helyiségbe jutott, hanem egy zöld falú, narancssárga pontlámpákkal megvilágított terembe.

– A polikrómia elejét veszi a pánikrohamoknak – magyarázta a gondnok, mintegy felelve a ki nem mondott kérdésre. Aztán átnyújtott a látogatónak egy kék köpenyt.

A vendég egy szót sem szólt. Beöltözött, aztán kis idő múlva megindultak.

– Az itt lévő hullák többnyire hajléktalanok vagy illegális bevándorlók. Nincsenek papírjaik, se rokonaik; feldobják a talpukat, aztán idekerülnek. Az első kilenc teremben ők fekszenek – magyarázta az őr. – A tízes és a tizenegyes szobában pedig az olyanok, mint maga meg én: akik fizetik az adót, meccset néznek a tévében, aztán egyik reggel infarktust kapnak a metrón, és beadják a kulcsot. Néhány járókelő úgy tesz, mintha segítene, de valójában csak lenyúlják a tárcájukat; abrakadabra, a bűvészmutatvány sikerült: az illetőnek, legyen az férfi vagy nő, örökre nyoma veszik. Máskor viszont pusztán a bürokrácia okolható: az ügyintéző összekeveri a papírokat, és az azonosításhoz behívott rokonoknak valaki más hulláját mutatja meg. Mintha meg se haltál volna, ők tovább keresnek. – Az „idegenvezetésével” mély benyomást akart tenni a férfira, de az egyáltalán nem reagált rá. – Aztán ott vannak az öngyilkosságok és a balesetek áldozatai: tizenkettes terem. Mert előfordulhat, hogy a hulla nagyon rossz állapotban van; ilyenkor még azt is kétségbe lehet vonni, hogy valaha emberi lény volt – fűzte hozzá, mintha azt próbálná kifürkészni, mennyit bír a látogató gyomra. A férfi nyilvánvalóan nem volt túlságosan kényes. – Mindenesetre a törvény mindenki számára ugyanazt az elbánást írja elő: nem kevesebb, mint tizennyolc hónapnyi tárolást a hűtőkamrában. Miután ez a határidő lejárt, és senki sem azonosította a holttestet, senki sem formált rá jogot, továbbá nyomozási igények sem forognak fenn, úgy engedélyezett a hulla hamvasztás általi megsemmisítése. – A gondnok fejből idézte a szabályzatot.

Ekkor megváltozott a hangja; nyugtalan lett, mert a folytatás már a különös éjszakai látogatás okára vonatkozott.

– Aztán ott vannak azok, akik a tizenhármas teremben fekszenek.

A megoldatlan gyilkossági ügyek áldozatai.

– A gyilkossági eseteknél a törvény kimondja, hogy a holttest bizonyíték tárgyát képezi egészen addig, amíg az áldozat identitása megállapításra nem kerül – jelentette ki a gondnok. – Nem lehet elítélni senkit, amíg nincs bizonyítva a tény, hogy a meggyilkolt személy csakugyan létezett. Név nélkül a test az egyetlen bizonyítéka az illető létének. Ezért időkorlátozás nélkül meg kell őrizni. Ez egyike azoknak a furmányos jogi csűrcsavaroknak, amiket annyira szeretnek az ügyvédek.

Amíg nem határozzák meg azt a bűnügyet, amellyel a halál összeköthető, a holttestet nem lehet megsemmisíteni, vagy hagyni, hogy természetes úton bomlásnak induljon – mondják ki a rendelkezések.

– Mi az alvóknak hívjuk őket.

Ismeretlen férfiak, nők és gyerekek, akiknek még nem találták meg a gyilkosát. Évek óta arra várnak, hogy valaki megszabadítsa őket átkozott sorsuktól: attól, hogy az élőkre hasonlítanak. Ehhez, mint egy hátborzongató mesében, elegendő lenne, ha valaki kiejtene egy titkos szót.

A nevüket.

A hajlék, amely befogadta őket – a tizenhármas szoba –, az utolsó volt a folyosó végén.

A fémajtóhoz érve a gondnok egy kulcscsomóval babrált, amíg meg nem találta azt, amelyik beleillett a zárba. Kinyitotta az ajtót, aztán hátralépett, hogy beengedje a vendéget. Alighogy betették a lábukat a sötétségbe, a plafonon egy sor sárga fényű mozgásérzékelő lámpa gyulladt ki. A terem közepén egy boncasztal állt, amelyet magas halotthűtők vettek körül tucatnyi férőhellyel.

Mint egy acélkaptár.

– Itt kell aláírnia, ez a szabály – mondta az őr, és odanyújtotta a nyilvántartó könyvet. – Melyik hulla érdekli? – kérdezte, alig leplezve nyugtalanságát.

– Az, amelyik a legrégebb óta van itt.

Az AHF-93-K999-es nyilvántartási számú.

A gondnok kívülről megtanulta a kódját, és már előre élvezte, hogy egy régi rejtély hamarosan megoldódik. Rögtön megtalálta azt a hűtőt, amelynek egy cédulát rögzítettek a kilincsére. A bal oldali falnál volt, lentről a harmadik. Megmutatta a vendégnek.

– Az itt őrzött holtak közül nem pont az övé a legeredetibb történet – tartotta fontosnak megjegyezni az őr. – Egy szombat délután néhány srác a parkban focizott, és a labda beesett egy bokorba: így bukkantak rá. Fejbe lőtték. Nem voltak nála a papírjai, de még a lakáskulcsa sem. Az arca teljesen felismerhető, de senki sem hívta a segélyhívó számokat, hogy felőle érdeklődjön, és az eltűnését sem jelentették be. A bűnösre várva, akit talán sohasem találnak meg, a bűntett egyetlen bizonyítéka maga a holttest. Ezért a bíróság úgy döntött, hogy meg kell őrizni egészen addig, amíg az ügy meg nem oldódik, és a bűnöst el nem ítélik. – A férfi rövid szünetet tartott, majd folytatta: – Azóta sok-sok év telt el, de ő még itt van.

A gondnok sokáig töprengett azon, hogy mi értelme megőrizni egy olyan bűntény bizonyítékát, amire már senki sem emlékszik. Mindig is úgy gondolta, hogy a világ jó ideje megfeledkezett a tizenhármas terem lakójáról. Ám amikor meghallotta, hogy a látogatója őt keresi, rájött, hogy a néhány centiméter vastag fémajtó mögött őrzött titok nem csupán a halott személyazonosságát jelenti.

– Nyissa ki, látni akarom!

AHF-93-K999. Éveken keresztül így hívták. De ezen az éjszakán talán valami megváltozik. A holtak gondnoka működésbe hozta a légtelenítőszelepet, hogy kinyithassa a hűtőkamrát.

Kis idő múlva az alvót újra felébresztették.

MILA

A bizonyíték nyilvántartási száma: 397-H/5

A ████ szeptember 21-én 6 óra 40-kor beérkező rögzített hívás átirata.

Tárgy: a ████████████-i segélyhívó számra beérkezett telefonhívás.

OPERÁTOR: Clara Salgado diszpécser

OPERÁTOR: Segélyhívó. Honnan telefonál?

X: ...

OPERÁTOR: Uram, nem hallom. Honnan hív?

X: Jes vagyok.

OPERÁTOR: Uram, a vezetéknevét is meg kell mondania.

X: Jes Belman.

OPERÁTOR: Hány éves vagy, Jes?

X: Tíz.

OPERÁTOR: Honnan hívsz?

X: Otthonról.

OPERÁTOR: Megmondanád a címedet?

X: ...

OPERÁTOR: Jes, volnál szíves megadni a címedet?

X: ████████████-ban lakom.

OPERÁTOR: Rendben. Mi történt? Ugye tudod, hogy ez a rendőrség száma? Miért tárcsáztad?

X: Tudom. Meghaltak.

OPERÁTOR: Azt mondtad, „meghaltak”, Jes?

X: ...

OPERÁTOR: Jes, itt vagy? Ki halt meg?

X: Igen. Mindenki. Mindenki meghalt.

OPERÁTOR: Ez nem egy rossz vicc, ugye, Jes?

X: Nem, asszonyom.

OPERÁTOR: El akarod mondani, hogyan történt?

X: Igen.

OPERÁTOR: Jes, itt vagy még?

X: Igen.

OPERÁTOR: Miért nem meséled el? Csak nyugodtan, nem kell kapkodni.

X: Igen. Tegnap este jött. Éppen vacsoráztunk.

OPERÁTOR: Ki jött?

X: ...

OPERÁTOR: Ki jött, Jes?

X: Lőtt.

OPERÁTOR: Rendben van, Jes. Segíteni akarok neked, de most neked kell segítened. Oké?

X: Oké.

OPERÁTOR: Azt állítod, hogy a vacsora alatt bejött egy férfi a lakásba, és lövöldözni kezdett?

X: Igen.

OPERÁTOR: Aztán elment, és téged nem lőtt le. Te jól vagy, ugye?

X: Nem.

OPERÁTOR: Azt akarod mondani, hogy megsérültél, Jes?

X: Nem. Nem ment el.

OPERÁTOR: A férfi, aki lövöldözött, még mindig ott van?

X: ...

OPERÁTOR: Jes, kérlek, válaszolj!

X: Azt mondja, ide kell jönniük. Azonnal ide kell jönniük.

A vonal megszakadt. Felvétel vége.

1.

Az utca pár perccel hat óra előtt kezdett megélénkülni.

A köztisztasági vállalat teherautói elszállították a szemetet a kukákból, amelyek hűséges katonák módjára sorakoztak a villák előtt. Aztán a forgó kefés utcaseprő gépeké lett a terep. A kertészek furgonjai rögtön utánuk érkeztek. Az angolkerteket és a sétányokat megszabadították a lehullott levelektől és a gaztól, a sövényeket ideális méretűre igazították. A feladatuk végeztével elmentek – egy rendezett világot és nyugtalanító csendet hagyva maguk után.

A boldog hely készen áll arra, hogy feltűnjön boldog lakói szeme előtt – gondolta Mila.

Az éjszaka nyugodtan telt, mint minden éjjel abban a negyedben. Hét óra körül a házak lustán ébredeztek.

Az ablakok mögött az anyák, apák és gyerekek látszólag vidáman tettek-vettek, örültek az előttük álló új napnak.

Egy boldog élet soron következő napja elé néztek.

Mila a villanegyed elején parkoló Hyundaiban ülve nem érzett irigységet, mert tudta: ha az ember kissé megkapargatja az aranyló felszínt, mindig előbukkan valami. A valódi kép olykor fényekből és árnyakból áll össze, és ez így van rendjén. Máskor viszont van ott egy fekete lyuk. Az arcodba csap e kiéhezett torok bűzös lehelete, mintha a mélyből valaki a nevedet suttogná.

Mila Vasquez jól ismerte a sötétség hívását. Születése óta az árnyakkal táncolt.

Csettintett, és erősen megnyomta a bal mutatóujját. A rövid ideig tartó fájdalom arra késztette, hogy továbbra is élesen koncentrálhasson. A villák ajtajai hamarosan kinyílnak. A családok kijönnek otthonaikból, hogy ismét eleget tegyenek a világ kihívásainak, amelyek az ő számukra mindig is túl könnyűek lesznek – gondolta Mila.

Látta, amint Connerék elhagyják a házat. Az apa negyvenéves, szikár testalkatú férfi volt, ügyvéd, kifogástalan, szürke öltönyben, kissé mákos hajjal, ami kiemelte lebarnult arcbőrét. Az anya szőke volt; az arca és a haja egy olyan lányéra emlékeztetett, aki épp csak megindult az öregedés útján. Az idő sohasem fogja kikezdeni, Mila ebben biztos volt. Aztán ott voltak a kislányok. A nagyobbik felsőbe járt. A göndör hajzuhataggal megáldott kisebbik még óvodás volt. A szülők kiköpött másai. Ha bárkinek kételyei lettek volna az evolúciós elmélettel kapcsolatban, Mila a Conner család bemutatásával rögtön eloszlatta volna. Szépek voltak, tökéletesek, és természetesen nem élhettek volna máshol, mint egy ilyen boldog helyen.

Miután megcsókolta a feleségét és a gyerekeit, az ügyvéd beszállt a kék Audi A6-osába, és megindult ragyogó karrierje felé. A nő a zöld Nissan utcai terepjárójába pattant be, hogy iskolába és óvodába vigye a lányokat. Mila ekkor kiszállt a lepukkant kocsijából, és megindult, hogy belopózzon Connerék villájába – és életébe. A hőség ellenére futóruhát választott álöltözetül. A nyár alig egy napja ért véget, de ha pólót és sortot vesz fel, a sebhelyei csak magukra vonták volna a figyelmet. Számításai szerint – amelyeket az előző napokban kezdett megfigyeléseire alapozott – épp negyven perce van Conner asszony hazatéréséig.

Negyven perc, hogy kiderítse: a boldog házban nem rejtőzik-e egy árny.

Néhány hete figyelte Conneréket. Egy véletlen folyományaként.

A rendőrök, akik az eltűnt személyek ügyeivel foglalkoznak, nem ülhetnek ölbe tett kézzel az íróasztaluknál arra várva, hogy valaki bejelentést tegyen, mivel az eltűnteknek gyakran nincs családjuk, akik bármit is bejelenthetnének; vagy külföldiek, akik minden hidat felégettek maguk mögött, vagy egyszerűen nincs senkijük az égegyadta világon.

Mila úgy nevezte őket: „a predesztináltak”.

Olyan személyek voltak, akiket egyfajta űr vett körül, és nem sejtették, hogy egy nap el fogja nyelni őket. Először az ügynek kellett utánamennie, és csak azután kereste az eltűnt személyt. Az utcákat járta, ellátogatott a reménytelenség helyeire, ahol az árnyak minden lépéskor beléd mélyesztik a fogukat, és soha többé nem eresztenek. De gyakran egészséges, szerető, óvó környezetből is tűnnek el emberek.

Például amikor egy gyereknek veszik nyoma.

Előfordulhat – és sajnos elő is fordul –, hogy a szülők figyelmét elvonja a bevált napi rutin, és nem vesznek észre egy apró, mégis alapvető változást. Megeshet, hogy valaki az otthon falain kívül megkörnyékezi a gyermeküket anélkül, hogy erről tudomást szereznének. A gyerkőcök hajlamosak bűntudatot érezni, ha egy felnőtt figyelme rájuk irányul, mert feloldhatatlan konfliktus keletkezik a szülőktől kapott ellentétes értelmű intelmek között: egyfelől viselkedjenek jól nevelten a felnőttekkel, másfelől ne álljanak szóba az idegenekkel. Bármelyiket is választják, mindig lesz rejtegetnivalójuk. Mila azonban felfedezett egy nagyszerű forrást, ahonnan tudomást szerezhet arról, mi is történik egy gyermek életében.

Minden hónapban más és más iskolát keresett fel.

Engedélyt kért arra, hogy bejárhassa a tantermeket olyankor, amikor a kis nebulók nem tartózkodtak ott. Meg-megállt, hogy szemügyre vegye a falra kifüggesztett rajzokat, amelyek képzeletbeli világában gyakran maga a valóság rejtőzött. Ezek az alkotások persze mindenekelőtt azoknak a titkos és néha öntudatlan érzelmeknek a sűrítményei, amelyeket a gyermek szivacsként magába szív, majd kienged. Mila szeretett az iskolákba járni. Főleg a szagokat szerette: a zsírkrétáét és a papírragasztóét, az új könyvekét és a rágógumiét. Rejtélyes nyugalommal töltötték el, azt sugallva, hogy semmi baja sem történhet.

Mert egy felnőtt számára azok a legbiztonságosabb helyek, ahol gyerekek vannak.

Az egyik ilyen felfedezőútja során talált rá a falra kifüggesztett tucatnyi rajz között a kisebbik Conner lányéra. Teljesen véletlenszerűen választotta ki azt az óvodát a tanév elején, és akkor lépett a terembe, amikor a gyerekek az udvaron gyülekeztek. Kicsit elidőzött apró világukban, élvezve a kintről beszűrődő vidám zsivajt.

A Conner lány rajzaiban az idilli család képe ragadta meg a figyelmét: a kislány az anyukájával, az apukájával és a nővérkéjével a házuk előtti gyepen egy csodás, napsütötte délutánon, amint egymás kezét fogják. A fő témától kissé távolabb viszont volt egy oda nem illő részlet. Egy ötödik szereplő. A rendőrnőn hirtelen különös nyugtalanság vett erőt. Az alak elmosódott volt, arc nélküli.

Egy árny – futott át rögtön Mila fején.

Annyiban hagyhatta volna a dolgot, de amikor megkereste a kislány többi rajzát is a falon, rájött, hogy ez az obskúrus jelenség minden képen felbukkan.

Ez az apró részlet túlságosan konkrét volt ahhoz, hogy véletlennek lehessen nevezni. Mila ösztöne azt súgta, hogy alaposabban utána kell járnia.

A kislány igazán kedvesnek bizonyuló óvónőjéhez fordult, aki megerősítette, hogy a „szellemrajzolás” már jó ideje tart. Elmagyarázta, hogy a tapasztalatai szerint nincs ok az aggodalomra – egy rokon vagy ismerős halála után a kiskorúak gyakran így dolgozzák fel a gyászukat. A biztonság kedvéért az óvónő rákérdezett erre a lány édesanyjánál. Bár az utóbbi időben a családban nem fordult elő haláleset, nemrégiben a kislánynak rémálma volt. Talán ez lehetett a kiváltó ok.

Mila azonban a gyermekpszichológusoktól megtanulta, hogy a gyerekek olykor képzeletbeli karakterekkel jelenítik meg a valós személyeket. Nem szükségszerűen negatív hősökkel. Így előfordulhat, hogy egy idegenből vámpír lesz, vagy egy kedves bohóc, esetleg Pókember. Mindenesetre mindig van egy részlet, amely leleplezi és újra emberivé teszi a képzeletbeli karaktert. Mila emlékezett Samantha Hernandez esetére, aki Télapóként ábrázolta azt a fehér szakállú férfit, aki megkörnyékezte a parkban. Ám a rajzain, akárcsak a valóságban, egy tetoválás volt az alkarján. Amire senki sem figyelt fel. Így annak a gyalázatos alaknak, aki elrabolta és meggyilkolta, elég volt egy ajándék ígéretével kecsegtetnie a lányt.

Connerék kislánya esetében az árulkodó jel a gyanús részlet ismétlődése volt.

Mila szentül hitte, hogy a csöppség valamitől megijedt. Ki kellett derítenie, hogy valóban létező – és nem ártalmas – dologról van-e szó.

Mint mindig, most is úgy döntött, hogy nem értesíti a szülőket. Felesleges volt pánikot vagy alaptalan félelmeket kelteni bennük egy halvány gyanú miatt. Elkezdte megfigyelni a kisebbik Conner lányt, hogy lássa, a családi ház falain túl, illetve amikor nincs a szülei felügyelete alatt – így az óvodában vagy a balettórán – kikkel kerül kapcsolatba.

Semmiféle idegen személy nem érdeklődött különösképpen a kislány iránt.

A gyanúja alaptalannak bizonyult. Ez gyakran megesett, de ha a megkönnyebbülés volt a jutalom, akkor egyáltalán nem bánta, hogy jó néhány munkanapját elfecsérelte.

Azért a rend kedvéért úgy döntött, hogy Connerék nagyobbik lányának az iskoláját is felkeresi. Az ő rajzain nem talált semmi kétértelműt. Az anomália egy mesében rejlett, amit az egyik tanárnő házi feladatként adott fel.

A kislány egy rémtörténetet választott, amelynek a főszereplője egy szellem volt.

Meglehet, hogy mindez csupán a nagyobb testvér fantáziájának a szüleménye, aki így akarta megijeszteni a kishúgát. Vagy annak a végső bizonyítéka, hogy mégsem egy képzeletbeli személyről van szó. Talán a tény, hogy Milának nem sikerült gyanús idegenre bukkannia, azt jelentheti, hogy a fenyegetés sokkal közelebb van, mint azt eleinte gondolta volna.

Nem egy idegen személyében, hanem olyasvalakiében, akivel egy fedél alatt él.

Mila ezért döntött úgy, hogy újabb kutatásokat végez: ezúttal Connerék otthonában. És ehhez neki is át kellett lényegülnie.

Az eltűnt gyerekek felkutatójából szellemvadásszá lett.

Pár perccel reggel nyolc előtt Mila feltette az MP3-lejátszója kikapcsolt fejhallgatóját, és futónak álcázva magát gyorsan végigszaladt azon az útszakaszon, amely elválasztotta a villanegyedbe vezető ösvénytől. Amikor Connerék házának a közelébe ért, kissé jobbra tartott, és addig haladt az épület mellett, amíg a ház hátuljához nem ért. Először a hátsó bejárati ajtót vizsgálta meg, azután az ablakokat. Zárva voltak. Ha valamelyik ajtót nyitva találja, és rajtakapják, akkor mentségül hozhatta volna fel, hogy azért hatolt be a házba, mert azt hitte, betörtek. Így sem menekült volna meg a magánlaksértés vádja alól, de több esélye lett volna rá, hogy megússza. Ha viszont egy zárat kell feltörnie, akkor egy felesleges és egyben ostoba kockázatnak teszi ki magát.

Átgondolta, miért is van ott. Az ösztönös megérzést nem lehet megmagyarázni, ezzel minden rendőr tisztában volt. De az ő esetében valami mindig ellenállhatatlanul arra ösztönözte, hogy átlépje a határt. Mindenesetre semmiképp sem kopoghatott be Connerékhez azzal: „Jó napot, valami azt súgja, hogy a kislányaik veszélyben forognak egy árny miatt, amely éppenséggel hús-vér ember is lehet.” Így, mint már oly sokszor, nyugtalanító gondolatai felülkerekedtek a józan eszén: visszament a hátsó bejárathoz, és feltörte a zárat.

A klímaberendezés által ontott hideg levegő – mint afféle fal – rögtön megtorpanásra késztette. A konyhában még ott voltak a reggelihez használt edények, a hűtőre a nyaralás képeit és a jól sikerült dolgozatokat függesztették ki, amelyekből kitűnt egy csillagos ötös.

Mila a nadrágja zsebéből elővett egy fekete zacskót. Egy gomb nagyságú mikrokamera volt benne egy kilógó kábellel, ami adóvevőként működött. Hála a wifinek és az internetnek, távolról is követni tudja majd, mi történik a lakásban. Csak meg kell találnia a legmegfelelőbb helyet, ahová elhelyezheti. Az órájára pillantott, majd beljebb ment, hogy a lakás többi részét is átvizsgálja. Mivel nem volt sok ideje, úgy döntött, hogy azokra a helyiségekre koncentrál, amelyekben a családi élet java zajlik.

A nappaliban, ahol a díványok és a tévé állt, volt egy gyökérintarziás könyvszekrény is. Könyvek helyett a ház urának ügyvédként szerzett érdemeit tanúsító dokumentumok sorakoztak ott, amelyekre a törvényszéki munkája vagy más, a közösségért végzett tevékenysége révén tett szert. Nagyra becsült mintapolgár volt. Az egyik polcon kitűnt a nagyobbik lány műkorcsolya-bajnokságon nyert érme. Kedves ötlet volt megosztani a kitüntetéseknek szánt teret egy másik családtaggal – gondolta Mila.

A kandallón Connerék mosolygós, idilli fotója állt, amelyen valamennyien kényelmes, piros pulóvert viselnek – teljesen egyformát. Valószínűleg egyfajta családi hagyományról lehet szó, amelyet minden karácsonykor megismételnek. Mila sohasem tudott volna egy hasonló fotóhoz modellt állni – az ő élete teljesen más volt. Ő volt más. Gyorsan elfordította a tekintetét, mert elviselhetetlennek találta a látványt.

Úgy döntött, inkább szemügyre veszi a felső szintet.

A hálószobákban az ágyak még bevetetlenül álltak, Conner asszony visszatérésére várva, aki feladta a hivatását, hogy a háztartásnak és a gyerekek nevelésének szentelje az életét. Mila csak egy gyors pillantást vetett a gyerekszobára. A szülők hálószobájában nyitva volt a szekrény. A rendőrnő megállt, hogy szemügyre vegye a feleség ruhatárát. Kíváncsi volt, milyen lehet egy ilyen szerencsés anya élete. Mila mintha be lett volna oltva az érzelmek ellen, így maga nem tudhatta, mindez milyen érzés lehet. De nagyon is el tudta képzelni.

Egy férj, két gyerek, egy minden komforttal felszerelt ház, amely biztonságos, mint egy fészek.

Mila egy pillanatra szem elől veszítette a házkutatás célját, és feltűnt neki, hogy a vállfán lógó ruhák különböző méretűek. Időnként a gyönyörű nők is meghíznak – gondolta megkönnyebbülten. De vele ez nem történt meg. Csontsovány volt. Mindenesetre a bő ruhákat látva, amelyek alá Conner asszony elrejtette a fölös kilóit, tudta: a nőnek nehéz lehetett visszanyernie a csúcsformáját. Mila hirtelen ráébredt arra, hogy voltaképpen mit is csinál: elveszítette a kontrollt. Ahelyett, hogy a gyerekekre leselkedő veszélyt keresné, ő maga vált veszélyessé a Conner család számára.

Egy idegenné, aki behatolt az életterükbe.

Ráadásul az időérzéke is cserben hagyta – Conner asszony már úton lehet hazafelé. Így habozás nélkül eldöntötte: a mikrokamera a nappaliban lesz a legjobb helyen.

A családi trófeákkal teli könyvszekrényen megtalálta a legmegfelelőbb pontot, és egy kétoldalú ragasztószalaggal odaerősítette a kamerát úgy, hogy a szemlére tett tárgyak között lehetőleg láthatatlan maradjon. Eközben a látóterében jobboldalt ismét feltűnt egy zavaróan piros folt; mintha valami villódzott volna a falon a kandalló fölött.

Mila megfordult, és azon kapta magát, hogy újra a karácsonyi pulóveres fotót bámulja, amiről pár perccel korábban abszurd féltékenysége miatt olyan gyorsan elfordította a tekintetét. De ahogy jobban szemügyre vette a képet, a családi idill máris nem tűnt olyan idillinek. Az anya kifejezéstelen szeme olyan volt, akár egy lakatlan ház ablaka. Az ügyvéd szemlátomást megpróbált ragyogóan festeni, de a lányait és feleségét ölelő karja inkább tűnt birtoklónak, mint védelmezőnek. És volt még valami azon a képen, de Mila nem tudott rájönni, mi az. Valami hamis a Conneréket övező műboldogságban. Aztán megpillantotta.

A lányoknak igazuk volt: tényleg volt köztük egy árny.

A fotón a háttérben a dicsőségeket hirdető könyvszekrény helyén egy ajtó állt.

2.

Általában hol rejtőznek a szellemek?

Egy sötét, észrevétlen helyen. A padláson. Vagy, mint ebben az esetben, a pincében. Nekem jutott az a hálátlan szerep, hogy megidézzem – gondolta Mila.

Lefelé pillantott, és csak ekkor vette észre, hogy a padló össze van karistolva – annak a jeleként, hogy a bútort gyakran ide-oda tologatják. A könyvszekrény egyik oldalához lépett, majd belesett. És akkor megpillantotta az ajtót. Bedugta a kezét a szekrény és a fal közötti résbe, és elhúzta a bútordarabot. A rajta lévő tárgyak csörömpölni kezdtek, a szekrény vészesen megdőlt, de végül Milának sikerült elég messzire tolnia ahhoz, hogy odaférjen a bejárathoz.

Amikor kinyitotta a titkos ajtót, nappali fény öntötte el a pincehelyiséget. Milának azonban az volt a benyomása, hogy hirtelen őt öleli körül a lenti sötétség. Az ajtót hangszigetelték, hogy egyszerre tartsa távol és zárja be a zajokat.

Két nyers betonfal között lépcső vezetett le az alagsorba.

Mila a melegítője zsebéből elővett egy apró zseblámpát, és megindult lefelé, vigyázva, megfeszült izmokkal, ugrásra készen. Lejjebb a lépcső jobbra kanyarodott, valószínűleg a pince irányába. Amikor a rendőrnő leért, egy nagy helyiségben találta magát, amit teljes sötétség uralt. A zseblámpája fénypászmájával próbálta felmérni a helyet. Olyan tárgyakat és bútordarabokat világított meg, amelyeknek nem ott lett volna a helyük. Egy pelenkázóasztal, egy kiságy és egy járóka. Ez utóbbiból szabályosan ismétlődő zaj hallatszott.

Egy élőlényé.

Lassan, óvatos léptekkel közeledett, hogy ne ébressze fel az alvó teremtményt. Milának háttal, összekuporodva feküdt egy lepedőn – afféle szellemként. Kilógott egy apró láb, amin jól felismerhetők voltak az alultápláltság jelei. A napfény hiánya sem segítette a gyermek fejlődését. A bőre sápadt volt. Egyéves lehetett, vagy talán valamivel több.

Meg kellett érintenie; meg kellett bizonyosodnia arról, hogy valóságos.

Minden mindennel összefüggött: az apró gyermek, Conner asszony feltételezett fogyása és műmosolya. Az az asszony nem egyszerűen meghízott, hanem terhes volt.

A kis csomag megmozdult: felébresztette a zseblámpa fénye. Mila felé fordult, miközben egy rongybabát szorított magához. Mila azt hitte, a gyerek mindjárt sírásban tör ki. Ehelyett csak figyelte. Aztán elmosolyodott.

Az árnynak óriási szeme volt.

Kinyújtotta felé apró kezecskéjét, azt akarta, hogy felvegyék. Mila eleget tett a kívánságának. Az apróság hirtelen teljes erejéből a nyakába kapaszkodott. Talán érezte: a rendőrnő azért jött, hogy megmentse. Mila észrevette, hogy az alultápláltsága ellenére tisztán tartották. Ez a fajta gondoskodás erős ellentmondásra utalt a gyűlölet és a szeretet – a rossz és a jó – között.

– Szereti, ha felveszik.

A kislány felismerte a hangot, és örvendezve tapsikolt. Mila is megfordult. Conner asszony a lépcső alján állt.

– Ő nem olyan, mint a többi férfi. Mindent kontroll alatt akar tartani, és én nem akarom kiábrándítani. Így amikor rájött, hogy terhes vagyok, nem veszítette el a fejét. – A nő anélkül, hogy megnevezte volna, a férjéről beszélt. – Sohasem kérdezte meg, ki az apja. Az életünknek kifogástalannak kellett volna lennie, és én tönkretettem a tervét. Ez bosszantotta a leginkább, nem pedig az, hogy megcsaltam.

Mila mozdulatlanul meredt az asszonyra, egy szót sem szólt. Nem tudta, mit is gondoljon róla. A nő nem tűnt dühösnek, sem pedig meglepettnek amiatt, hogy egy vadidegent talált a lakásában. Mintha régóta várt volna erre a pillanatra. Talán ő maga is szabadulni akart.

– Könyörögtem neki, engedje meg, hogy elvetessem, de nem akarta. Arra kért, hogy titkoljam el mások elől a terhességemet, és kilenc hónapon keresztül abban a hitben voltam, hogy valójában meg akarja tartani a kislányt. Aztán egy nap megmutatta, hogy átalakította ezt a helyet, és akkor mindent megértettem. Nem elégedett meg azzal, hogy semmibe vegyen. Nem. Meg akart büntetni.

Mila érezte, amint a harag elszorítja a torkát.

– Arra kényszerített, hogy a pincében szüljem meg, aztán itt hagyjam. Én továbbra is azt hajtogattam, hogy hagyjuk ott egy rendőrőrsön vagy egy kórházban. Senki sem fogja megtudni, kié, de ő hallani sem akart ilyesmiről.

A kislány úgy mosolygott Mila karjában, mintha semmi sem zavarná.

– Azokon az éjszakákon, amikor nincs idehaza, felviszem, és megmutatom a testvéreinek, miközben alszanak. Azt hiszem, érzékelnek is minket, de bizonyára azt gondolják, csak álom az egész.

Vagy rémálom – gondolta magában Mila, visszaemlékezve a rajzokon és a mesében megjelenő árnyra. Eleget hallott. A bölcső felé fordult, hogy a rongybabát is kivegye, és rögtön távozhasson onnan.

– Nának hívják – jegyezte meg a nő. – Ő legalábbis így nevezi. – Kis szünetet tartott. – Milyen anya lennék, ha nem tudnám a gyermekem kedvenc babájának a nevét?

És a kislányának adott egyáltalán nevet? Mila dühös volt, de nem tette fel a kérdést. A külvilág semmit sem tudott a csecsemőről. A rendőrnő belegondolt, vajon mi történt volna, ha ő nem érkezik meg.

Senki sem keres egy nem létező gyermeket.

A nő észrevette Mila tekintetében a megvetést, és ellenségessé vált.

– Tudom, mire gondolsz, de nem vagyunk gyilkosok. Nem öltük volna meg.

– Ez igaz – értett egyet Mila. – Megvártátok volna, hogy meghaljon.

3.

Milyen anya lennék, ha nem tudnám a gyermekem kedvenc babájának a nevét?

Mila ezt a kérdést ismételgette magában egész úton a kocsiban. És mindig ugyanúgy felelt rá.

Én sem vagyok jobb nála.

Minden alkalommal, amikor ennek a tudatára ébredt, úgy érezte, mintha ugyanott és ugyanúgy sebződne meg.

Tizenegy óra negyvenkor lépte át a Tornác küszöbét.

A Pokol tornáca, avagy Tornác. Így hívták az eltűnt személyek osztályát a Szövetségi Rendőrség főépületében. Annak keleti, legtávolabbi szárnyában kapott helyet az alagsorban. Az elnevezés egyben arra is utalt, hogy a részleget és munkájukat szinte teljes érdektelenség övezte.

Milát egy ócska klímaberendezés folyamatos hörgése fogadta. A helyiség a falakba ivódott cigarettafüsttől bűzlött – egy olyan kor öröksége, amikor az irodákban még lehetett dohányozni –, és szaga a pince nyirkos levegőjével keveredett.

A Tornácot különböző helyiségek alkották, mint például az alagsorban lévő régi irattár és a bizonyítékraktár. Az épületben három iroda kapott helyet; mindegyikben négy íróasztal állt, kivéve azt, amelyet a részleg vezetőjének tartottak fenn. A legtágasabb terem azonban rögtön a bejáratnál volt.

Az „elveszett léptek” terme.

Sokaknak itt szakadt félbe az útjuk. Belépéskor három dolog tűnt fel az embernek. Mindenekelőtt az űr: bútorzat hiányában a visszhang semmiféle akadályba nem ütközött; a második a klausztrofóbia érzése: a magas mennyezet ellenére a helyiségnek nem voltak ablakai. Az egyetlen fényforrást a neon szürkés fénye jelentette. A harmadik feltűnő jelenség a több száz szem volt.

A falakat ugyanis az eltűnt személyek fényképeivel tapétázták ki.

Férfiak, nők, fiatalok és öregek képeivel. És gyerekek fotóival. Ők rögtön kitűntek a többiek közül. Mila sokat töprengett azon, vajon miért van ez így. Aztán rájött: azért ríttak ki a falon lévő tömegből, mert a jelenlétük erősen bántotta az emberek igazságérzetét. A gyerekek nem tűnhetnek el önszántukból, így teljesen egyértelmű, hogy egy felnőtt keze ragadta meg és taszította őket ebbe a láthatatlan dimenzióba. De azon a falon nem részesültek semmiféle különleges bánásmódban: a fényképük az eltűnés sorrendjében szerepelt a többi felvétel között.

A csend falának lakói valamennyien egyformák voltak. Faji, vallási, nembeli vagy életkorbeli megkülönböztetés nélkül. Az őket megörökítő fotók csupán az életben való jelenlétük legutolsó bizonyítékai voltak – akár egy születésnapi torta előtt készített felvételt, akár egy térfigyelő kamera egyik filmkockáját jelentették. Boldogan mosolyognak, vagy nem is tudják, hogy éppen megörökítik őket. Egyikük sem sejtette azonban, hogy utoljára pózol a kamera előtt.

Attól a pillanattól kezdve az idő nélkülük telt tovább. Itt, a Tornácnál azonban nem feledkeztek meg róluk.

– Ők nem személyek – szokta mondani Mila főnöke, Steph. – Csupán a munkánk tárgyai. És ha nem így látod, akkor nem fogod itt sokáig bírni. Én húsz éve vagyok itt.

Mila azonban nem tudott úgy hivatkozni ezekre az emberekre, mint „a munkája tárgyaira”. A rendőrség többi osztályán „áldozatoknak” neveznék őket. Ez egy elég általános kifejezés, ami azt jelenti, hogy valamiféle bűntény elszenvedői voltak. Mila többi kollégája, akik nem a Tornácnál dolgoztak, nem is sejtették, milyen szerencsések, hogy ezt a kifejezést használhatják.

Az eltűnési eseteknél az ember sohasem tudhatja, hogy a keresett személy áldozat-e, vagy pedig saját maga döntött úgy, hogy lelép.

Aki a Tornácnál dolgozik, sohasem tudhatja, hogy emberrablási, gyilkossági ügyben nyomoz, vagy pedig egy olyan esetről van szó, ahol valaki önszántából nem tér haza. Aki a Tornácnál dolgozik, azt nem kárpótolja az igazságszolgáltatás. Nem motiválja a gonosz elfogásának a gondolata. Aki itt dolgozik, annak meg kell elégednie azzal, hogy lehetősége lesz megismerni az igazságot. A kétely ugyanis nem csak azokban formálódik rögeszmévé, akik szerették az eltűnt személyt, és tudni szeretnék, mi történt vele.

Mila jól megtanulta a leckét. Az ott töltött első négy éve alatt a kollégája, Eric Vincenti – egy nyugis, kedves fickó – egyszer elmesélte neki, hogy a lányok mindig ugyanabból az okból szakítanak vele: amikor elviszi őket vacsorázni, vagy egy bárba, hogy megigyanak egy koktélt, ő a tekintetével mindig az asztaloknál ülő embereket vagy a járókelőket pásztázza. „A csajok beszéltek hozzám, nekem pedig elkalandozott a figyelmem. Próbáltam odafigyelni, de nem sikerült. Egyikük azt mondta, hogy ne nézzem a többi nőt, amikor vele vagyok.”

Mila visszaemlékezett Eric halvány mosolyára, miközben életének erről a szakaszáról mesélt. Halk, rekedtes hangjára és arra, ahogy bólogatott. Mintha beletörődött volna a sorsába, és csak anekdotázna. De aztán elkomolyodott.

– Én mindenhol keresem őket. Mindig és mindenütt.

E pár szó hallatán váratlanul jeges borzongás töltötte el Milát, és többé őt sem eresztette a gondolat.

Eric Vincenti egy májusi vasárnapon tűnt el. Legénylakásában az ágy be volt vetve, a lakáskulcsa az előszobában lévő bútoron hevert, a ruhái a szekrényben lógtak. Az egyetlen róla talált fotón mosolyogva állt múltbeli barátai között, miközben büszkén mutatta az éppen kifogott törpeharcsát. Az ő fényképe is odakerült a többi eltűnt közé a keleti falon.

– Nem bírta tovább – vélekedett Steph.

Elnyelte a sötétség – gondolta Mila.

Miközben az íróasztalához ment, megfigyelte Eric Vincenti asztalát, amely az eltűnése óta eltelt két évben érintetlenül állt. Ez volt létének utolsó nyoma.

Így ketten maradtak a Tornác szolgálatában.

A többi részlegen olyan sok rendőr volt, hogy kénytelenek voltak összezsúfolódni, és a főnökeik állandó nyomása alatt dolgozni. Neki és Steph századosnak viszont rengeteg hely állt a rendelkezésére. Nem kellett senkinek beszámolniuk a módszereikről, és azt sem kellett garantálniuk, hogy ezek eredményesek lesznek. Ennek ellenére egyetlen valamennyire ambiciózus zsaru sem akart itt dolgozni – ha a megoldatlan ügyek a falról farkasszemet néznek veled, a karrier reménye is mind halványabbnak tűnhet.

Mila viszont kimondottan ezt a helyet választotta, amikor hét évvel korábban előléptetésre javasolták az utóbbi idők legbrutálisabb bűncselekményének megoldásában játszott szerepe miatt. A felettesei meglepődtek – sokuk számára értelmetlenségnek tűnt eltemetkezni abban az odúban. De Mila tántoríthatatlan volt.

Levette a melegítőjét – amely álruhaként szolgált azon a reggelen –, és felvette a szokásos szerelését: egy átlagos, hosszú ujjú pulóvert, egy fekete farmert és egy pár tornacipőt, készen arra, hogy leüljön a számítógépe elé, és elkészítse a jelentést a Conner család házában történtekről. A szellemkislányt, akinek senki sem adott nevet, a szociális munkások gondjaira bízták. Két pszichológusnő – egy járőrkocsi kíséretében – pedig elment az óvodába, illetve az iskolába a testvérpárért. Conner asszonyt letartóztatták – Mila tudomása szerint a férje is erre a sorsra jutott, amint rábukkantak a munkahelyén.

Miközben a rendőrnő arra várt, hogy a régi számítógép beinduljon, a fejében újra megszólalt az a hang, amely egész délelőtt üldözte.

Én sem vagyok jobb nála.

Ugyanabban a pillanatban a tekintete Steph ajtajára esett. Becsukta, pedig általában nyitva szokta tartani. Épp ezen a furcsaságon tűnődött, amikor a százados feje hirtelen megjelent az ajtóban.

– Á, szóval itt vagy. Be tudnál jönni egy percre?

A hangja semleges volt, Mila mégis némi feszültséget érzett ki belőle. Steph eltűnt az ajtó mögött, mielőtt megkérdezhette volna tőle, miről is van szó. Az ajtót csak behajtotta, hogy Mila beléphessen. A rendőrnő felállt, és buzgón megindult az iroda felé. Közben beszélgetésfoszlányokat hallott. Több hangot is kivett.

Senki sem szokott lejönni a Tornáchoz.

De úgy tűnt, aznap Stephnek társasága akadt.

4.

A látogatásnak komoly oka lehet.

A többi emeleten dolgozó kollégák távol tartották magukat a Tornáctól, mintha csak átok ülne rajta, vagy balszerencsét hozna. A fejesek nem törődtek vele. Úgy voltak vele, mint a rossz lelkiismerettel – inkább nem vettek róla tudomást. Vagy inkább attól féltek, hogy beszippantják őket az „elveszett léptek” termének a falai, és ennek az élet-halál közötti térnek a rabjai maradnak.

Amikor Mila kinyitotta az ajtót, Stephet az íróasztal mögött találta. Vele szemben egy férfi ült. Barna zakója a széles vállán kis híján szétrepedt. A felszedett kilók, a kopaszodó halántéka és a nyakkendő ellenére – amely ahelyett, hogy méltóságteljes külsőt kölcsönzött volna neki, úgy tűnt, mintha fojtogatná – Mila azonnal felismerte Klaus Boris jóindulatú mosolyát.

A férfi felállt, és megindult a nő felé.

– Hogy vagy, Vasquez? – Ölelésre tárt karját egy ügyetlen mozdulattal leengedte, mert hirtelen eszébe jutott, hogy Mila nem szereti, ha megérintik.

– Én jól vagyok, te pedig lefogytál – felelte, hogy kissé tompítsa a férfi zavarát.

Boris élesen felkacagott.

– Mit lehet tenni, én a tettek embere vagyok – felelte, és megpaskolta kidomborodó hasát.

Ő sem a régi Boris többé – állapította meg a rendőrnő. Megnősült, szülelett egy-két gyereke, és felügyelőként egyike lett Mila feletteseinek. Ez még inkább meggyőzte a rendőrnőt arról, hogy nem udvariassági látogatásról van szó.

– A Bíró gratulál a ma reggeli felfedezésedhez.

Egyenesen a Bíró – gondolta Mila. Ha az osztály vezetőjét érdekli egy zsaru, aki a Tornácnál dolgozik, akkor ott valami bűzlik. A dolog pofonegyszerű: ha megállapítják, hogy egy eltűnési ügyben egy gyilkos keze van, akkor az akták rögtön átkerülnek a gyilkossági csoporthoz, így az eset megoldásakor ők aratják le a babért.

A Tornácnak nem jár semmiféle kitüntetés.

Ez a Conner-ügynél is így volt. Cserébe elnézték Mila unortodox nyomozási módszereit. A bűnügyi osztály örömmel átvette a nyomozás irányítását. Alapjában véve nem volt sem több, sem kevesebb, mint egy emberrablás.

– A Bíró küldött, hogy ezt elmondd? Fel is hívhatott volna.

Boris újra felnevetett, ezúttal kényszeredetten.

– Miért nem helyezzük magunkat kényelembe...? – javasolta.

Mila egy pillantást vetett Stephre, hogy rájöjjön, mi folyik itt, de a felettese kerülte a tekintetét. Most nem rajta volt a sor, hogy beszéljen. Boris visszaült, és a vele szemben lévő székre mutatott. Mila azonban egy ideig még állva maradt, aztán becsukta maga mögött az ajtót.

– Ki vele, Boris! Mi történt? – kérdezte anélkül, hogy a férfira nézett volna. Amikor újra visszafordult, látta, hogy egy mély ránc tűnt fel a férfi homlokán. És mintha a fény alig észrevehetően tompult volna a helyiségben. Végre a tárgyra tér, vége az udvariaskodó bájcsevejnek – gondolta Mila.

– Amit most elmondok nektek, az szigorúan bizalmas információ. Megpróbáljuk kihagyni belőle a sajtót.

– Mire fel ez a nagy óvatosság? – sürgette Steph.

– A Bíró szigorú titoktartást rendelt el. A hírek kiszivárogtatásának elkerülésére mindenkit feljegyzünk, aki tudomást szerez a dologról.

Nem egyszerű tanács volt, hanem burkolt fenyegetés.

– Vagyis mostantól mi is rajta leszünk a listán – szögezte le a százados. – Most már megtudhatjuk, miről van szó?

Boris rövid szünetet tartott, mielőtt válaszolt volna.

– Ma reggel hat óra negyven perckor egy telefonhívás futott be az egyik vidéki rendőrőrsre.

– Melyikre? – érdeklődött Mila.

– Várj, hadd fejezzem be!

A rendőrnő leült a férfival szemben.

Boris mindkét kezével a térdére támaszkodott, mintha a mondandója tálalása nagy erőfeszítést kívánna.

– Egy tízéves kisfiú, Jes Belman telefonált, és azt mondta, hogy vacsora közben valaki behatolt a házukba, és lövöldözni kezdett. És hogy valamennyien meghaltak.

Mila hirtelen úgy érzékelte, mintha a helyiségben lévő villanykörték kihunytak volna egy pillanatra.

– A cím egy hegyi villáé, amely tizenöt kilométerre van a legközelebbi lakott településtől. A ház tulajdonosa egy bizonyos Thomas Belman, aki az ugyanezt a nevet viselő gyógyszeripari cég alapítója és ügyvezetője.

– Tudom, ki az – szólt közbe Steph. – Ők gyártják a vérnyomáscsökkentő gyógyszeremet.

– Jes Belman a legkisebb gyerek. Volt nekik két másik, egy fiú és egy lány: Chris és Lisa.

A múlt idő használatának hallatán megszólalt a vészjelző Mila fejében. Most jön a történet legfájdalmasabb része – gondolta.

– Tizenhat és tizenkilenc évesek – pontosított Boris. – Belman feleségét Cynthiának hívták, és negyvenhét éves volt. Amikor a helyi rendőrőrs munkatársai kimentek, hogy ellenőrizzék... – Kis szünetet tartott, és a pillantását elhomályosította a harag. – Nos, nincs értelme kerülgetni a forró kását... A gyerek igazat mondott: valamennyien otthon voltak tegnap este. Valóságos vérengzés történt. Mind meghaltak. Jes kivételével.

– De miért? – kérdezte Mila, és önmagát is meglepte, milyen megtört a hangja.

– Úgy véljük, hogy a tettesnek a családfővel lehetett valami konfliktusa. – Ennél többet nem mondott.

– És ezt miből gondoljátok? – kérdezte Steph a homlokát ráncolva.

– Mert vele végeztek utoljára.

Egyértelmű volt, hogy ezt szadista szándékkal tették: Thomas Belmannak végig kellett néznie, ahogy a szerettei haldokolnak, ezzel is növelve a szenvedését.

– A kisebbik gyerek megszökött, vagy sikerült elrejtőznie? – Mila megpróbált nyugodtnak látszani, de ez a rövid beszámoló valósággal sokkolta.

Boris arcára keserű, hitetlenkedő mosoly ült ki.

– A gyilkos megkímélte, mégpedig azért, hogy fölhívhasson bennünket, és elmesélje, mi történt.

– Azt akarod mondani, hogy az a szemétláda jelen volt a telefonhíváskor? – kérdezte Steph.

– Biztosra akart menni.

Extrém erőszak és szerepelni vágyás – gondolta Mila. Ez a viselkedésmód a gyilkosok egy bizonyos csoportjára jellemző: a tömeggyilkosokra.

Sokkal kiszámíthatatlanabbak és vérengzőbbek a sorozatgyilkosoknál. A sajtó és az emberek gyakran összekeverik e két fogalmat. A sorozatgyilkosok hosszabb-rövidebb időközök szerint ölnek, a tömeggyilkosok viszont egyetlen alkalommal, egy éles logikával kitervelt vérengzésben szedik áldozataikat. Mint az a munkahelyéről kirúgott alak, aki visszatér az irodájába, és kinyírja a kollégáit; vagy a diák, aki géppuskával jelenik meg a gimiben, és úgy szedi le a tanárait meg az osztálytársait, mintha egy videójáték főszereplője lenne.

Az indítékuk a harag. Neheztelnek a kormányra, a társadalomra, a hatóságokra vagy egyszerűen az egész emberiségre.

Az az alapvető különbség a sorozatgyilkos és a tömeggyilkos között, hogy az előbbit szerencsés esetben le lehet állítani, bilincsbe lehet verni, és a letartóztatása után a rendőrnek megvan az az elégtétele, hogy a szemébe nézzen, és a pofájába mondja: „vége”. Az utóbbiak viszont saját maguktól állnak le, miután az áldozatok száma elérte az általuk „ideálisnak” tartott mértéket. Saját maguk számára egyetlen, felszabadító, szinte fájdalmatlan lövést tartogatnak, amelyet a vérengzéshez használt fegyverrel hajtanak végre. Vagy a végsőkig provokálják a rendőröket, és agyonlövetik magukat. A rendőröket azonban örökre kísérti majd annak a gondolata, hogy túl későn érkeztek, mert a gyilkos már elérte a célját.

Azt, hogy minél több emberi életet rántson magával a pokolba.

A bűnös nem kerül kézre, nem nyeri el méltó büntetését, és az áldozatok vele együtt feledésbe merülnek, a beteljesületlen bosszú frusztrált űrét hagyva maguk után. Ily módon a tömegmészárlás végrehajtója megfosztja a rendőrséget még attól a vigasztól is, hogy egy utolsó jó szolgálatot tegyenek az elhunytakért.

Mila azonban úgy vélte, itt nem ez történhetett. Ha a tettes öngyilkossága tett volna pontot a történet végére, azt Boris már közölte volna.

– A gyilkos még szabadlábon van, a jó ég tudja, hogy hol – jelentette ki a felügyelő, megelőzve a rendőrnő végkövetkeztetését. – Jár-kel a világban, fel tudjátok fogni? Fegyver van nála, és valószínűleg folytatni fogja, amit elkezdett.

– Van valami elképzelésetek arról, hogy ki lehet ez a pszichopata? – érdeklődött Steph.

Boris kitérő választ adott.

– Tudjuk, hogy az erdő felől jött fel a hegyre, és ugyanarra távozott. És azt is tudjuk, hogy egy .223-as kaliberű félautomata Bushmastert és egy revolvert használt.

Úgy tűnt, hogy ez minden, Milának mégis az volt a benyomása, mintha valami hiányozna Boris elbeszéléséből. Valami, amit még nem árult el, és ami miatt vennie kellett a fáradságot, hogy lejöjjön a Tornáchoz.

– A Bíró azt akarja, hogy te menj ki megnézni.

– Nem.

Mila ezt olyan gyorsan vágta rá, hogy még maga is meglepődött rajta. Hirtelen bevillant neki egy kép: a négy holttest, a falakra fröccsent és a földön tócsákban álló vér. A szagát is érezte; azt az undorító bűzt, amely mintha felismerne, és röhögve az arcodba vágná: egy nap te is így fogsz bűzleni.

– Nem – ismételte meg még határozottabban. – Sajnálom, de nem teszem meg.

– Várj csak! Ezt nem vágom – szólt közbe Steph. – Miért pont Milának kéne kimennie? Ő nem kriminológus, és nem is profilozó.

Boris mintha meg sem hallotta volna a kérdést, újra Milához fordult:

– A gyilkosnak van egy terve; hamarosan újra lecsaphat, és akkor újabb ártatlanok halhatnak meg. Tudom, hogy sokat kérünk tőled.

Mila már hét éve nem tette be a lábát egyetlen bűnügyi helyszínre sem.

Az övé vagy. Hozzá tartozol. Tudod, hogy az, amit látni fogsz...

– Nem – ismételte meg harmadszor is, hogy félbeszakítsa a sötétségből előtörő hangot.

– Mindent elmesélek, ha ott leszünk. Legfeljebb egy órát vesz igénybe, ígérem. Úgy gondoltuk...

Steph gúnyos kacajban tört ki.

– Amióta beléptél az irodába, egyfolytában többes számban beszélsz... „Úgy döntöttünk, úgy gondoltuk...” Az ördögbe is! Valamennyien jól tudjuk, hogy a Bíró döntött úgy, és ő gondolta úgy, te pedig csak a rossz hír hozója vagy. Voltaképpen miről van szó?

Gus Stephanopoulos – akit az egyszerűség kedvéért mindenki csak Stephnek szólított – dörzsölt fickó volt, és mivel közel állt a nyugdíjhoz, magasról tehetett az esetleges kirohanásai következményeire. Mila kedvelte, mert azok közül a zsaruk közül való volt, akik a legnehezebb helyzetekben is feltalálták magukat; soha senkinek nem akart a bütykére lépni, mindig igyekezett korrektül viselkedni – a törvény engedelmes őre volt. Aztán amikor az ember a legkevésbé számított rá, előtört belőle az ősi görög természete. Mila már más alkalommal is látta azt a hitetlenkedő arckifejezést, amely most Boris képén jelent meg. Steph tréfálkozva fordult Milához:

– Szerinted mit kéne tennem? Egy seggbe rúgással küldjem a felügyelőt a felsőbb emeletekre?

A rendőrnő nem felelt, csak elgondolkodva Borisra emelte a tekintetét.

– Van egy tökéletes, érintetlen bűnügyi helyszínetek, ennél többet nem is kívánhattok. Ezenkívül van egy szemtanútok, Belman fia. Szerintem már a fantomképet is elkészítettétek. Ami az indítékot illeti, talán még vannak hiányzó részletek, de ezekre is bizonyára hamarosan rábukkantok; az efféle esetekben többnyire személyes ügyről lehet szó. Ráadásul úgy látszik, senki sem tűnt el. Tehát mi közünk nekünk itt, a Tornácnál ehhez az ügyhöz? – Mila kis szünetet tartott, aztán folytatta: – Ha jól sejtem, azért vagy itt, mert a gyilkos identitásával lehet valami gond...

Hagyta, hogy Boris megeméssze a hallottakat. De a felügyelő, aki egész idő alatt hallgatott, most se nyitotta ki a száját.

Steph megpróbálta szóra bírni:

– Ugye nem tudjátok beazonosítani? – Néha előfordult, hogy más részlegek tőlük kértek segítséget, ha egy arc alapján valakinek a kilétét akarták megállapítani: ebben az esetben nem a személy, hanem a neve volt a kérdéses. – Milára van szükségetek; így a Tornácra háríthatjátok a felelősséget, ha nem sikerül rájönnötök, ki a tettes, mielőtt egy újabb vérengzést elkövetne. Nekünk jut a piszkos meló, nem igaz?

– Tévedsz, százados – törte meg Boris a hallgatását. – Tudjuk, ki tette.

Ez a mondat annyira megdöbbentette Milát és Stephet, hogy hirtelen reagálni sem tudtak.

– Roger Valinnak hívják.

Mila agyából hirtelen számtalan információ tolult elő, minden sorrendiség nélkül. Könyvelő. Harmincéves. Beteg az anyja. Egészen a haláláig neki kellett gondoznia. Nincs családja, nincsenek barátai. Hobbiként órákat gyűjt. Szelíd. Láthatatlan. Idegen.

A képzeletében egy pillanatra kiszaladt az irodából, végigrohant a Tornác folyosóin, egészen az „elveszett léptek” terméig. Megállt a bal oldali fal mellett, aztán felpillantott. És akkor meglátta.

Roger Valin. Beesett arc, üres tekintet. Idő előtt megőszült haj. Az egyetlen fotó, amit elő tudtak keríteni róla, a céges belépőkártyáján volt – világosszürke öltöny, vékony csíkos ing, zöld nyakkendő.

Megmagyarázhatatlan módon nyoma veszett egy októberi reggelen.

Tizenhét évvel ezelőtt.

5.

Az út a hegygerincen futott.

Ahogy az autó egyre feljebb haladt, Miláék maguk mögött hagyták a nyomasztó szmogtakaró alatt fuldokló várost. Aztán a táj egy csapásra megváltozott. A levegő tisztább lett, és sudár fenyőfák enyhítették a késő nyári hőséget.

A szélvédőn át látták, ahogy a napsugarak az ágak között bújócskáznak, röpke árnyakat vetve a Mila térdén fekvő nyitott dossziéra, amely Roger Valin élettörténetét tartalmazta. Még mindig nehezen tudta elhinni, hogy a borzalmas tett elkövetője az a szomorú közalkalmazott lenne, akinek a portréja kint függött a Tornác falán. Ahogy a többi tömeggyilkos esetében, előzetesen az ő múltjában sem fordultak elő erőszakos cselekmények. A vérszomj bármiféle figyelmeztető előjel nélkül tört elő belőle. És mivel korábban nem került semmiféle összeütközésbe a törvénnyel, nem szerepelt a bűnügyi nyilvántartásban sem.

Akkor mégis hogyan derítették ki, hogy ő az?

Amikor feltette ezt a kérdést Borisnak, a felügyelő csak arra kérte, hogy legyen még egy kis türelemmel, hamarosan mindent meg fog tudni.

A férfi most egy jelzés nélküli civil szedánt vezetett, Mila pedig azon tűnődött, vajon mi lehet az oka ennek a nagy óvatosságnak. Válaszok híján csak a képzeletére hagyatkozhatott, és ez még inkább fokozta a szorongását. Ha az ok tényleg ennyire szörnyű, akkor nem is akarja tudni.

Hét évébe telt, hogy megtanuljon együtt élni azzal, ami a „démoni suttogó” utáni nyomozás során történt vele. Időnként még gyötörte egy-egy lidércnyomás, de nem éjszaka. Az álom elhessentette őket, de fényes nappal megesett, hogy hirtelen elfogta a rettegés. Ahogy egy macska ösztönösen megérzi a veszélyt, ő úgy érezte azt a jelenlétet a közelében. Amikor rájött, hogy nem tud megszabadulni az emlékeitől, egyfajta kompromisszumot kötött magával. Alapos tervet dolgozott ki, felépítette a saját biztonsági kordonját. Egyértelmű szabályokat állított fel; ezek közül az első volt a legfontosabb.

Soha többé nem ejti ki a szörny nevét.

De az egyik alapszabályt éppen most készült megszegni. Megesküdött magának, hogy soha többé nem tekinti meg a tetthelyet. Túlságosan szorongott attól, hogy mit fog érezni egy véres, erőszakos cselekmény helyszínén. Azt fogod érezni, amit mindenki más – próbálta nyugtatgatni magát. De valahonnan a mélyből egy belső hang megcáfolta.

Az övé vagy. Hozzá tartozol. Tudod, hogy az, amit látni fogsz...

– Mindjárt ott vagyunk – jelentette ki Boris, félbeszakítva a gondolatfolyamot.

Mila tudomásul vette; bólintott, és megpróbálta leplezni a szorongását. Aztán kipillantott az ablakon, és a félelme egy fokkal magasabbra hágott: két járőr traffipaxszal mérte az arra elhaladó kocsik sebességét. Ez persze csak színjáték volt, mert a valóságban az volt a feladatuk, hogy ellenőrizzék a vérengzés színhelyére vezető utat. Amikor az autójuk elhaladt a traffipax előtt, a rendőrök egy pillantással nyugtázták a megérkezésüket. Pár méterrel odébb Boris egy keskeny ösvényre hajtott rá.

A jármű zötykölődve haladt a földúton, miközben az ágak alagútként zárultak össze fölöttük. Az erdő simogatóan előrehajolva kísérte őket az útjukon, hízelgően és lágyan, mintha valami rossz szándékot akarna leplezni. Kisvártatva azonban egy boltívet formázó ág mögött feltűnt egy napsütötte tisztás. Az árnyékból kiérve hirtelen egy villa előtt találták magukat.

Egy háromemeletes, szinteltolásos ház, amely magában ötvözte a helybeli klasszikus hegyi kunyhók jegyeit – alpesi tető, faelemek – és a modern építészet vonásait. A magasított verandát üvegfalak keretezték.

Egy gazdag család villája – futott át rögtön Mila fején.

Amikor kiszálltak a kocsiból, a rendőrnő körülnézett. A ház előtt négy szedán állt, és a helyszínelők furgonja. Mindegyik jelzés nélküli jármű volt. Meglehetősen nagynak tűnt a rendőri készültség.

Néhány rendőr odajött Borishoz, hogy beszámoljanak a fejleményekről. Mila nem hallotta, mit mondtak, mivel pár méterrel előtte haladtak a bejárathoz vezető kőlépcsőn.

Az autóút alatt Boris elmondta, hogy a ház tulajdonosa, Thomas Belman korábban orvos volt, de amikor megalapította később virágzó gyógyszeripari cégét, vállalkozóvá avanzsált. Az ötvenes éveiben járó férfi hosszú évek óta élt házasságban ugyanazzal a nővel; három gyerekük született. Lelkesedett a repülőkért és a veterán motorokért. Egy férfi, aki életében mindig szerencsés volt, de aki az elképzelhető legszörnyűbb módon halt meg: azután, hogy végignézte a szerettei kivégzését.

– Gyerünk, menjünk be! – nógatta Boris.

Mila csak ekkor ébredt rá, hogy megtorpant a küszöbön. A tágas nappaliban, amelynek a közepén egy kandalló állt, legalább húsz kolléga dolgozott; most hirtelen mindnyájan megfordultak és rámeredtek. Felismerték, és szinte olvastak a gondolataiban. Zavarba hozta a helyzet, de a lába megmakacsolta magát, és lecövekelt. Mila lepillantott rájuk, és az volt az érzése, mintha valaki máshoz tartoznának. Ha megteszem, nem visszakozhatok. Ha belépek, már nincs visszaút. A rettegett gondolatfolyam újra felhangzott a fejében:

Az övé vagy. Hozzá tartozol. Tudod, hogy az, amit látni fogsz... tetszik majd. – Az elméje ezúttal befejezte a mondatot.

A bal lába megmozdult. Belépett.

A tömeggyilkosok egy bizonyos fajtájával a legtöbb rendőr a legszívesebben elkerülné a találkozást. Az úgynevezett ámokfutó gyilkosok meglehetősen rövid időközönként rendeznek vérfürdőket. Meglehet, hogy Roger Valin is ebbe a csoportba tartozik, vagyis az idő a nyomozók ellen dolgozott. A villában emiatt is már-már kézzelfogható volt a harag és a tehetetlenség. Mila a serénykedő kollégáit figyelte. Ők már semmit sem tehetnek a holtakért, ezt ne feledd! – véste az emlékezetébe.

A gyűlölet, amellyel Roger Valin megtöltötte a házat, még mindig érződött; mint valami láthatatlan, ártalmas sugárzás, amely azokra is kihatott, akik a vérfürdő után érkeztek a helyszínre.

A rendőröket öntudatlanul is dühös elkeseredettség kerítette a hatalmába.

Az az érzelem, amely a tömeggyilkos paranoiáját szította egészen addig, amíg gépfegyvert nem ragadott. Az ütemes és pontos lövések zaja elhallgattatta Mila fejében a hangokat, amelyek üldözték, és arra késztették, hogy azon nyomban megtorolja az elszenvedett igazságtalanságokat és megaláztatásokat.

A borzalmas színjáték fő helyszíne a felső emelet volt. Mila csak úgy mehetett fel oda, hogy előtte nejlon cipővédőt, latexkesztyűt és hajhálót húzott. Miközben beöltöztették, a rendőrnő látta, amint az egyik kollégája átnyújt egy mobilt Borisnak.

„Igen, eljött. Itt van” – hallotta Mila a felügyelő szavait.

Bármibe fogadott volna, hogy a barátja a Bíróval beszél. Az igazat megvallva, az osztály új vezetőjének semmi köze nem volt a bírósághoz vagy az igazságszolgáltató szervekhez. A „Bíró” csak a ragadványneve volt, amelyet évekkel azelőtt aggattak rá a szigorú arckifejezése miatt. A tulajdonosa ahelyett, hogy megharagudott volna a kollégáira, gúnynevét a magáévá tette, és afféle megtisztelő megszólításként viselte. Minél magasabb pozícióba került, annál inkább a háttérbe szorult a gúnyos él, míg végül már csak félelemmel vegyes tisztelettel emlegették a nevét. A becenév kiötlőjének a „Bíró” megállíthatatlan felemelkedése alatt együtt kellett élnie a félelemmel, hogy előbb-utóbb majd megfizet a tettéért. De a Bíró nem mutatta ki az ellenségei iránt érzett haragját; jobb szerette kétségek között tartani őket.

Mila és a Bíró csak egyszer, négy évvel ezelőtt találkoztak, amikor egy infarktus véget vetett Terence Mosca egykori osztályvezetői karrierjének. Az új főnök rövid látogatást tett a Tornácnál, hogy üdvözölje, majd bátorítsa és motiválja a beosztottjait. Aztán semmi. Egészen a mai reggelig.

Boris letette a mobilt, végzett a beöltözéssel, majd Milához fordult:

– Készen állsz?

Beléptek az apró liftbe, amely a három emeletet összekötötte – inkább csak fényűzésből, mint szükségből. A felügyelő felvette a fejhallgatóját, és miközben várta, hogy fentről, rádión keresztül engedélyt adjanak a belépésre, újra Milához fordult.

– Köszönöm, hogy eljöttél.

A rendőrnőnek azonban elege volt a hízelgésből.

– Meséld el, hogy pontosan mi történt tegnap este!

– Kilenc körül az asztalnál ültek, legalábbis így emlékszik a kis szemtanúnk, Jes. Az ebédlő az első emeleten van, és a hátsó teraszra néz. Valin az erdő felől érkezett, ezért nem látták a külső lépcsőn feljönni. A gyerek elmondása szerint egyszer csak arra lettek figyelmesek, hogy egy férfi áll mozdulatlanul odakint az üvegajtó előtt, de hirtelen nem tudták kivenni, mit csinál.

Az elején nem estek pánikba – gondolta Mila. Egyszerűen elhallgattak, és az idegen felé fordultak.

Vészhelyzetben a leggyakoribb reakció nem a félelem, hanem a hitetlenkedés.

– Aztán Belman felállt az asztaltól, hogy kinyissa az ajtót, és megkérdezze, mit akar.

– Ő maga nyitotta ki? Nem látta a fegyvert?

– Dehogynem, csak azt hitte, hogy még úrrá tud lenni a helyzeten.

Ez jellemző a hatalommal bíró emberekre – állapította meg magában Mila. Azt képzelik, hogy mindig mindenben joguk van dönteni. Thomas Belman nem tudta elfogadni, hogy valaki más állítsa fel a szabályokat, méghozzá a saját otthonában. Még akkor sem, ha az illetőnél egy .223-as kaliberű, félautomata Bushmaster volt. Belman jó üzletemberként rögtön tárgyalni kezdett, mintha visszautasíthatatlan ajánlata lenne számára.

De Roger Valin nem azért jött, hogy tárgyaljon.

Ekkor Mila észrevette, hogy Boris a fejhallgatójához emeli a kezét. Valószínűleg most kapta meg az engedélyt, hogy felmenjenek; és valóban: a férfi a lift kijelzője felé fordult, és megnyomta a második emelet gombját.

– A gyerek a telefonban csak annyit mondott, hogy Valin lövöldözni kezdett – folytatta a felügyelő, miközben megindultak felfelé. – A valóságban a dolgok nem pont így zajlottak le. Egy rövid veszekedést követően Valin bezárta Jest a pincébe, a többieket pedig felküldte az emeletre.

Mielőtt felértek volna, a lift lassított. Ezt a pár pillanatot Mila arra használta fel, hogy mély lélegzetet vegyen.

Hát itt vagyunk – mondta magában.