ARTHUR CONAN DOYLE

A félelem völgye

A mű eredeti címe

The Valley of Fear

Hungarian translation © Nikowitz Oszkár

© General Press Könyvkiadó, 2023

A kiadó minden jogot fenntart.

Fordította

NIKOWITZ OSZKÁR

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

ISSN 2939-6352

ISBN 978 963 452 785 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító és belív nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

ELSŐ RÉSZ
A birlstone-i tragédia

1
A figyelmeztetés

– Végül is, ha meggondolja az ember… – szólaltam meg.

– Az sohasem árt – vágott közbe türelmetlenül Holmes.

Úgy hiszem, kevés halandó képes annyit tűrni, mint jómagam, de bevallom, most felbosszantott ez a csípős megjegyzés.

– Maga néha az idegeire megy az embernek, Holmes – szóltam vissza kimérten.

Annyira belemerült a gondolataiba, hogy nem is válaszolt mindjárt az ágálásomra. Reggelije érintetlenül feküdt előtte, ő pedig kezére hajolva egy papírszeletet bámult, amelyet éppen akkor húzott elő a borítékjából. Aztán magát a borítékot vette a kezébe, a fény felé tartotta, és alaposan megvizsgálta kívül-belül.

– Porlock kézírása – mondta gondterhelten. – Semmi kétségem efelől, bár eddig csak kétszer láttam az írását. Jellegzetes az a hasas, görögös „e”-je. Ám ha csakugyan Porlocktól származik, akkor ez rendkívül fontos dolog lehet.

Nem is annyira hozzám beszélt, mint magához, szavai azonban olyannyira fölkeltették érdeklődésemet, hogy bosszúságom azonnal elpárolgott.

– Ki az a Porlock? – kérdeztem.

– Porlock csak egy írói álnév, kedves Watson, mindössze egy azonosító kézjegy, de körmönfont és megfoghatatlan személyiség rejtőzik mögötte. Egy korábbi levelében nyíltan közölte velem, hogy a név nem a sajátja, és nekem azóta sem sikerült kinyomoznom őt itt a nagyváros nyüzsgő milliói között. Porlock nem önmagában fontos, hanem mert egy nagy emberrel áll kapcsolatban. Képzelje maga elé a kalauzhalat a cápa körül, a sakált az oroszlán mellett – szóval valami jelentéktelent a félelmetesnek a társaságában. Pontosabban az a valaki nemcsak félelmetes, Watson, hanem gonosz is, a gonoszság legmagasabb fokán. Itt lép be az én érdekkörömbe. Beszéltem már magának Moriarty professzorról?

– A híres tudományos bűnözőről, aki olyan híres a gazemberek között, mint…

– Ne késztessen pirulásra, Watson! – mormogta Holmes rosszallóan.

– Úgy akartam folytatni: „mint, amilyen ismeretlen a nagyközönség számára”.

– Finom fordulat, határozottan finom! – kiáltott fel Holmes. – Magából újabban váratlanul előtör a száraz humor, Watson, és ez ellen meg kell tanulnom védekezni. Azzal azonban, hogy Moriartyt bűnözőnek nevezi, a törvény szemében maga rágalmazást követ el, és éppen ebben rejlik a dolog trükkje és fantasztikuma. Ő minden idők legnagyobb cselszövője, minden ördögi praktika szervezője, az alvilág irányító elméje, olyan agy, amely népek sorsát lett volna képes alakítani vagy tönkretenni – és ez az ember annyira fölötte áll minden gyanúnak, annyira lepereg róla a bírálat, oly remekül intézi a dolgait mindig a háttérből, hogy pusztán ezekért a szavakért, amelyeket ön most itt kimondott, bíróság elé citálhatná magát, és képes lenne hitele rontása fejében fájdalomdíjul a maga évi járadékát elperelni. Vagy talán nem ő az ünnepelt szerzője az Egy aszteroid dinamikája című könyvnek, amely a tiszta matematika oly ritka magaslataiba emelkedik, hogy állítólag nincs ember a tudományos sajtóban, aki képes volna megbírálni? Be lehet mocskolni egy ilyen embert? A fröcsögő orvos és a megrágalmazott professzor – ez volna a szereposztás. És ez a zsenialitás. De ha engem közben a kisebb gazemberek élni hagynak, eljön még a mi napunk!

– Csak ott lehessek, hogy lássam! – kiáltottam őszinte lelkesedéssel. – De valami Porlockról kezdett beszélni.

– Ja, igen. Ez az úgynevezett Porlock egy szem a láncban, méghozzá a nagy kapcsolattól nem messze. Köztünk szólva, nem egészen ép láncszem. Amennyire módomban volt utánanézni, ő az egyetlen gyenge szem a láncban.

– De minden lánc csak olyan erős, amilyen a leggyengébb láncszem.

– Pontosan, kedves Watsonom. Ezért olyan rendkívül fontos számunkra ez a Porlock. Van benne valamelyes csenevész jóindulat, amelyet közben felfokoztam azzal, hogy fondorlatos módon néha-néha egy tízfontost küldtem neki, ezért egyszer-kétszer igen értékes értesüléseket kaptam tőle. Értékük nem is elsősorban abban áll, hogy segítségükkel egy-egy bűntettet meg lehet torolni, hanem inkább előre megsejteni, és így megelőzni őket. Nincs kétségem afelől, hogy ha kezünkben volna a kód, ezt az értesítést is ilyen jellegűnek találnánk.

Holmes ismét kisimította a papírlapot érintetlen tányérján. Felálltam, és a válla fölött előrehajolva a következő furcsa írást láttam:

534 K2 13 127 36 31 4 17 21 41

DOUGLAS 109 293 37 4 BIRLSTONE

IRLSTONE 9 13 171

– Mit hámoz ki ebből, Holmes?

– Nyilvánvaló, hogy valami titkos üzenetet kíván továbbadni.

– De mit ér egy rejtjeles üzenet a kódja nélkül?

– Jelen esetben az égvilágon semmit.

– Miért csak „jelen esetben”?

– Mert nagyon sok olyan rejtjel van, amelyet ugyanolyan könnyen tudok értelmezni, mint az újságban az apróhirdetések személyes üzeneteit. Ezek a kezdetleges módszerek szórakoztatják az elmét, de nem fárasztják ki. Ez azonban más. A számok nyilvánvalóan egy bizonyos könyv egy lapjának a szavaira utalnak. Amíg nem tudom, melyik könyvről és melyik oldalról van szó, tehetetlen vagyok.

– De miért van kiírva, hogy „Douglas” és „Birlstone”?

– Nyilván azért, mert ezek a szavak nem szerepelnek a kérdéses oldalon.

– Akkor miért nem közölte, hogy melyik könyvről van szó?

– Az ön természetes esze, kedves Watsonom, és a barátai által megcsodált vele született agyafúrtsága bizonyára magának is azt súgná, hogy ne tegye az üzenetet és a kódot ugyanabba a borítékba. Ha ugyanis rossz kezekbe kerül, magának vége. Így viszont csak akkor van baj, ha mindkettő félremegy. Napi második postánk éppen esedékes, és meg lennék lepve, ha nem érkeznék számunkra egy levél a további magyarázatokkal, vagy inkább maga a kötet, amelyre a számok utalnak.

Holmes számítása néhány perc múlva beigazolódott, megjelent ugyanis Billy, a küldönc, és átadta a levelet, amelyre vártunk.

– Ugyanaz az írás – jegyezte meg Holmes, amint kinyitotta a borítékot. – Sőt alá is van írva – tette hozzá ujjongó hangon, ahogy kihajtotta a levelet. – Látja, Watson? Haladunk!

Amikor azonban a tartalmába pillantott, elborult a tekintete.

– Hát ez, sajnos, nagy csalódás! Félek, hogy minden várakozásunk hiábavaló. Már csak abban reménykedem, hogy ennek a Porlocknak nem esik bántódása.

„Kedves Mr. Holmes – írja –, nem folytathatom ezt a dolgot. Nagyon veszélyes. Ő gyanakszik rám. Látom rajta, hogy gyanakszik. Váratlanul odajött hozzám, amikor éppen megcímeztem magának ezt a borítékot, hogy elküldjem a jelkódot. Még sikerült elrejtenem előle, de ha meglátta volna, nagy bajom származik belőle. A szemében azonban gyanakvást látok. Kérem, égesse el a rejtjeles üzenetet, amelynek már úgysem tudja hasznát venni. Fred Porlock.”

Holmes ült egy darabig, ujjai között tekergette a levelet, és homlokát ráncolva a tűzbe bámult.

– Végül is – szólalt meg aztán – lehet, hogy nincs is mögötte semmi. Lehet, hogy az egészet csak a rossz lelkiismerete miatt képzeli. Tudja, hogy áruló, és ezért úgy látja, a másik vádlón néz rá.

– A másik, feltételezem, Moriarty professzor.

– Ő személyesen. Ha az emberei harmadik személyben beszélnek valakiről, és nem nevezik meg, biztos lehet benne, hogy kiről van szó: egyetlen „ő” hatalmasodik mindegyikük fölé.

– És mit tehet velük?

– Hm! Jó kérdés. Ha Európa egyik legkiválóbb agyveleje, és mögötte ráadásul a sötétség minden ereje áll az emberrel szemben, a lehetőségek száma végtelen. Porlock barátunkon mindenesetre eszeveszett rémület vett erőt. Vesse csak össze ezt az írást a cédulán a boríték címzésével, amely, ahogy ő mondja, még a baljós látogatás előtt készült. Az egyik világos és határozott, a másik alig olvasható.

– De miért írt egyáltalán ezek után? Miért nem ejtette az egészet?

– Mert attól félt, hogy ebben az esetben majd kérdezősködöm utána, és esetleg bajba sodrom ezzel.

– Nyilván – mondtam. – Persze – ráncoltam a homlokomat, ahogy ismét kezembe vettem az eredeti rejtjeles üzenetet – meglehetősen dühítő arra gondolni, hogy talán fontos üzenet van ezen a papíron, és nincs ember, aki be tudna hatolni a titokba.

Sherlock Holmes félretolta maga elől érintetlen reggelijét, és rágyújtott savanyú szagú pipájára, amely elmaradhatatlan társa volt, ha gondolataiba mélyedt.

– Azért erre kíváncsi volnék! – mondta hátradőlve, és a mennyezetre bámult. – Talán mégis van néhány támpont, amely elkerülte az ön machiavelliánus intellektusát. Vizsgáljuk meg a kérdést a tiszta ész fényében. Ez az ember egy könyvre utal. Legyen ez a kiindulási pontunk.

– Meglehetősen bizonytalan pont.

– Nézzük meg akkor, le tudjuk-e szűkíteni. Ha rákoncentrál az ember, talán mégsem annyira áthatolhatatlan. Mit tudhatunk erről a könyvről?

– Semmit.

– Nana, azért talán ennyire rosszul mégsem állunk. A rejtjeles üzenet egy nagy számmal, 534-gyel kezdődik. Munkahipotézisnek elfogadhatjuk, hogy ez az 534. oldalra vonatkozik. Könyvünkről tehát máris tudjuk, hogy vastag, és ez azért valami. Milyen egyéb utalásokat találunk még a könyv jellegére nézve? A következő jel a K2. Ebből mit hámoz ki, Watson?

– Kolumna. Azaz hasáb! – kiáltottam.

– Ragyogó, Watson! Maga sziporkázik ma délelőtt. Ha nem hasáb, akkor megeszem a kalapom. Látja, máris magunk elé képzelhetünk egy vastag, két hasábban szedett könyvet, és nyilván mindkét hasáb igen hosszú, mivel a papírunkon lévő egyik szó száma a 293. Nos, végére értünk ezzel a józan ész által körülhatárolható dolgoknak?

– Sajnos az a gyanúm, hogy igen.

– Ne legyen ilyen igazságtalan magához! Villanjon még egyet, kedves Watsonom! Ha a kötet valami ritkaság volna, nyilván azt küldte volna el. Ehelyett azonban az volt a szándéka, mielőtt a tervet meghiúsították, hogy a jelkulcsot küldi el nekem ebben a borítékban. Ezt írja ezen az értesítésen. Ez azt jelzi, hogy olyan könyvről van szó, amelyhez, szerinte, én nehézség nélkül hozzá tudok férni. Neki megvan, és azt képzelte, hogy nekem is megvan. Röviden tehát, Watson, egy közkézen forgó könyvről van szó.

– Logikusnak tűnik, amit mond.

– Kutatási területünket tehát leszűkítettük egy nagy, kéthasábos formában nyomott, közkézen forgó könyvre.

– A Biblia! – kiáltottam diadalmasan.

– Jó, Watson! Jó! De ha szabad hozzátennem, nem elég jó. Ha magamra nézve még elfogadnám is ezt a bókot, azt nehezen tudnám elképzelni, hogy Moriarty cinkosa éppen ezt a kötetet tartaná állandóan a keze ügyében. Ráadásul a Szentírásnak sok kiadása van, így Porlock nemigen remélhette, hogy a két könyvnek ugyanaz lesz az oldalszáma. Ő nyilván egy szabványkönyvre gondolt, amelyről biztosan tudhatta, hogy az ő 534. oldala nálam is az 534. oldal lesz.

– Ennek a kívánalomnak nagyon kevés könyv felel meg.

– Pontosan. És éppen ez a szerencsénk, hiszen kutatásunkat leszűkíthetjük azokra a szabvány formátumú könyvekre, amelyek bárkinek a birtokában lehetnek.

– A Bradshaw-menetrend!

– Ezzel bajok vannak, Watson. A Bradshaw-menetrend magvas és velős, de szókincse korlátozott, üzenetek közvetítésére aligha alkalmas. A Bradshaw-t tehát kizárhatjuk. És sajnos az értelmező szótárt is, hasonló okokból. Mi marad akkor?

– Egy almanach.

– Kitűnő, Watson! Nagy volna a csalódásom, ha ezzel nem talált volna a közepébe. Bizony, almanach! Nézzük, pályázhat-e a Whitaker-féle. Közhasználatban van. Megvan a kellő oldalszáma. Kéthasábos a nyomása. Bár a korábbi szószedetei elég visszafogottak, ha jól emlékszem, a vége felé egészen beszédessé válik. – Felvette a kötetet az íróasztaláról. – Itt van az 534. oldal, a második hasáb, úgy látom, elég terjedelmes blokk foglalkozik Brit India kereskedelmével és természeti kincseivel. Jegyezze fel a szavakat, Watson!

A tizenhármas a „Mahratta”. Gyanús, nem valami reményteljes kezdés. A százhuszonhetedik szó a „kormány”, ennek legalábbis van valami értelme, de Moriarty professzorhoz és hozzánk aligha lehet köze. Na, próbálkozzunk tovább! Mit csinál a mahrattai kormány? Ajjaj, a következő szó a „disznósörte”! Kudarcot vallottunk, jó Watsonom. Vége.

Tréfálkozva beszélt, de dús szemöldökének enyhe rángásai elárulták csalódottságát és bosszúságát. Tehetetlenül és leverten bámultam a kandallóba. A hosszú csendet Holmes váratlan felkiáltása törte meg. A szekrényhez viharzott, és egy újabb sárga kötésű kötettel a kezében tért vissza.

– Túlságosan naprakészek vagyunk, Watson, és ennek isszuk a levét! – kiáltotta. – Korunk előtt járunk, és ezért a szokott módon bűnhődünk. Január 7-e van, és ezért mintaszerűen az új almanachban kerestük a szavakat. Nagyon valószínű azonban, hogy Porlock a tavalyiból állította össze az üzenetet. Nyilván ezt közölte volna velünk, ha a magyarázó levelet megírja. Nézzük, mit tartogat számunkra az 534. oldal. A tizenharmadik szó a ,,közeli”, ez már ígéretesebb. A százhuszonhetedik a „jövőben”… „közeli jövőben”. – Holmes szeme csillogott az izgalomtól, vékony, ideges ujjai meg-megrándultak, ahogy a szavakat számolta. – „Veszély.” Haha! Nagyszerű! Írja csak, Watson! „Közeli jövőben veszély… lehet… a… gazdag… vidék… bizonyos…” Itt van a nevünk: „Douglas”… számára… aki… lakóhely… a… Birlstone… ház… Birlstone… értesülés… közeli… biztos…” Megvan, Watson! Mit szól a tiszta észhez és annak gyümölcséhez? Ha volna a zöldségesnél babérkoszorú, most leszalasztanám Billyt egyért.

Néztem a furcsa üzenetet, amit a térdemen fekvő papírlapra írtam, ahogy Holmes a megfejtett szavakat diktálta.

– Milyen fura, összehányt üzenet – mondtam.

– Ellenkezőleg, egész szépen összehozta – mondta Holmes. – Ha egyetlen hasábot keres, hogy annak a szavaival fejezze ki az üzenetet, aligha várhatja el, hogy minden szót megtalál, ráadásul a megfelelő alakban. Valamit hagynia kell a partner intelligenciájára is. Az értelme teljesen világos. Valami gonoszság készül egy bizonyos Douglas ellen, akárki legyen, aki a nevezett helyen lakik, és gazdag vidéki úr. Biztos benne, hogy közeli veszély fenyegeti, az értesülést is nyilván valahonnan közelről szerezte. Ez a szakszerű elemzés eredménye.

Holmes az igazi művészek személytelen lelkesedésével tudott örülni, ha munkája jól sikerült, és ugyanolyan sötéten bánkódott, ha netán elmaradt a kívánt színvonaltól. Még mindig a sikerén lelkendezett, amikor Billy kitárta az ajtót, és a Scotland Yard detektívjét, MacDonald felügyelőt tessékelte be a szobába.

A nyolcvanas évek vége felé jártunk akkor, és Alec MacDonald még messze nem örvendett olyan országos hírnévnek, mint ma. Fiatal, de megbecsült tagja volt a detektívtestületnek, és egy-két rábízott ügyben már sikerült kitüntetnie magát. Magas, csontos alakja kivételes fizikai erőt sejtetett, nagy koponyája, bozontos szemöldöke alatt mélyen ülő, fénylő szeme pedig eleven intelligenciáról tanúskodott. Hallgatag, pontos ember volt, de egyben nyakas skót is, aki erős aberdeeni tájszólással beszélt. Pályafutása során Holmes már kétszer sikerhez segítette úgy, hogy barátom egyetlen jutalma ezenközben a feladat megoldásának intellektuális élvezete volt. A skót ezért nagyon tisztelte és szerette amatőr kollégáját, és ezt ki is mutatta őszintén, mivel minden nehéz esetben kikérte Holmes tanácsát. A középszerűség nem ismer el semmit, ami nálánál különb, a tehetség azonban azonnal felismeri a zsenit. Márpedig MacDonaldnek volt elég tehetsége a foglalkozásához, így tudta: nem szégyen segítséget kérnie attól, aki akkor már mind adottságai, mind tapasztalatai folytán egyedülálló volt egész Európában. Holmes nem volt barátkozó természet, de a termetes skótot elviselte. Elmosolyodott, amint meglátta.

– Milyen korán kelt, Mr. Mac! – mondta. – Remélem, megleli az aranyát! De attól tartok, mindez azt jelenti, hogy valaki már megint rossz fát tett a tűzre.

– Ha azt mondta volna, Mr. Holmes, hogy „remélem”, nem pedig azt, hogy „attól tartok”, nyilván közelebb járna az igazsághoz – mondta a felügyelő bennfentes mosollyal. – Nem, nem gyújtok rá, köszönöm. Mennem kell az utamra, mert a reggeli órák a legértékesebbek, ezt magánál jobban nyilván senki sem tudja. De… De…

A felügyelő hirtelen elhallgatott, és megdöbbenve nézett az asztalon heverő papírlapra, amelyre nemrég a titokzatos üzenet megfejtését írtam.

– Douglas! – dadogta. – Birlstone! Mi ez, Mr. Holmes?! Ez boszorkányság! Honnan a csodából szedte ezeket a neveket?

– Ez egy rejtjeles üzenet, amelyet éppen most fejtettünk meg Watson doktorral. De mi nem stimmel ezekkel a nevekkel?

A felügyelő kába csodálkozással nézett hol a papírra, hol Holmesra.

– Csak az – mondta –, hogy a birlstone-i udvarház lakóját, Mr. Douglast ma reggel brutálisan meggyilkolták.

2
Sherlock Holmes fejtegetései

Az ilyen drámai pillanatok éltették a barátomat. Túlzás volna azt állítani, hogy a meglepő bejelentés sokkolta vagy akár csak fel is izgatta volna. Természetében nyoma sem volt a kegyetlenségnek, a hosszú ideje túlfeszített idegállapot viszont kétségtelenül érzéketlenné tette. Érzelmei eltompultak, szellemi érzékenysége azonban egyre élénkült. Semmilyen elborzadás nem látszott rajta, amilyet például én éreztem a kurta bejelentés hallatán, arca inkább egy vegyészére emlékeztetett, aki azt figyeli, miként rendeződnek helyükre egy telített oldat kristályai.

– Nocsak! – mondta. – Nocsak!

– Ön nincs is igazán meglepve.

– Miért lennék meglepve, Mr. Mac? Bejelentése érdekesnek érdekes, de nem meglepő. Kapok egy névtelen értesítést egy olyan forrásból, amelyről tudom, hogy oda kell rá figyelni, és ebben arra figyelmeztetnek, hogy egy bizonyos személyt veszély fenyeget. Egy órán belül arról értesülök, hogy a veszedelem bekövetkezett, és az illető halott. Így hát a dolog csupán érdekel, de amint ön is megfigyelte, nem lep meg.

Holmes tömören beszámolt a felügyelőnek a levélről és a rejtjelezett üzenetről. MacDonald kezére támasztotta az állát, és nagy, homokszínű szemöldöke kusza, sárga pamacsba szaladt össze.

– Birlstone-ba szándékoztam menni ma délelőtt – mondta. – Azért jöttem, hogy megkérdezzem, nem volna-e kedve velem jönni, magának is meg a barátjának is. Abból azonban, amit elmond, úgy látszik, hogy Londonban talán többet végezhetünk.

– Nem hinném – mondta Holmes.

– Várjon csak, Mr. Holmes! – kiáltott a felügyelő. – Egy-két nap múlva az újságok tele lesznek a birlstone-i rejtéllyel. De hol a rejtély, ha van Londonban egy ember, aki előre megjósolta a bűntényt, mielőtt az bekövetkezett volna? Rá kell tennünk a kezünket arra az emberre, és a többi megy magától.

– Semmi kétség, Mr. Mac! De mit javasol, hogyan tegyük rá a kezünket az úgynevezett Porlockra?

MacDonald megvizsgálta a levelet, amit Holmes átadott neki.

– Camberwellben adták postára… no, ez nem nagy segítség. A név, ahogy az ön szavaiból kiveszem, álnév. Kiindulópontnak valóban nem sok. De azt mondta, hogy küldött neki pénzt?

– Kétszer is.

– Hogyan?

– Bankjegyben, a camberwelli postára címezve.

– Nem próbált utánanézni, ki veszi át?

– Nem.

A felügyelő meglepetten, sőt megütközve nézett.

– Miért nem?

– Mert én mindig állom a szavam. Amikor először írt, megígértem neki, hogy nem próbálok a nyomára jutni.

– Gondolja, hogy valaki áll mögötte?

– Nem gondolom, tudom.

– Az a professzor, akit már többször is említett?

– Pontosan.

MacDonald felügyelő elmosolyodott, szemhéja megrebbent, amint rám nézett.

– Nem akarom eltitkolni maga előtt, Mr. Holmes, hogy mi a rendőrségen úgy gondoljuk, magának egy kicsit mániája ez a professzor. Én magam is utánanéztem kissé a dolognak. A professzor igen tiszteletreméltó, művelt és tehetséges embernek tűnik.

– Örülök, hogy legalább elismerik a tehetségét.

– Azt csak elismerni lehet. Miután hallottam az ön véleményét, feladatul tűztem ki magamnak, hogy megismerjem a professzort. A nap- és holdfogyatkozásokról beszélgettünk. Miként terelődött rá a szó, nem is tudom, de előhozta a reflektort meg a glóbuszt, és egy pillanat alatt megvilágított számomra mindent. Adott egy könyvet is, de nem restellem bevallani, hogy az egy kicsit magas nekem, pedig jó nevelést kaptam Aberdeenben. Remek pap lett volna a professzorból, azzal a vékony arcával, ősz hajával és ünnepélyes beszédstílusával. Amikor elbúcsúztunk, és a vállamra tette a kezét, az olyan volt, mint egy apai áldás, mielőtt a fiú kilép a hideg, kegyetlen életbe.

Holmes nevetett magában, és a kezét dörzsölte.

– Nagyszerű! – mondta. – Nagyszerű! Mondja, MacDonald barátom! Ez a kedves és megható beszélgetés, gondolom, a professzor dolgozószobájában zajlott.

– Igen.

– Szép szoba, ugye?

– Nagyon szép, valóban, Mr. Holmes.

– Ő az íróasztala mögött ült?

– Igen.

– Magának meg a szemébe sütött a nap, és az ő arca árnyékban maradt?

– Este volt már, de emlékszem, hogy a lámpa az arcom felé volt fordítva.

– Nyilván. Nem vett észre egy képet a professzor feje fölött?

– Igyekszem mindent megfigyelni, Mr. Holmes. Lehet, hogy ezt magától tanultam. Igen, láttam a képet, egy fiatal nőt ábrázol, aki a kezére hajtja a fejét, és oldalról bazsalyog az emberre.

– Jean-Baptiste Greuze festménye.

A felügyelő igyekezett érdeklődő képet vágni.

– Jean-Baptiste Greuze – folytatta Holmes – francia festő volt, aki 1750 és I800 között működött. Természetesen csak a művészi pályafutására célzok. A modern kritika minden tekintetben helybenhagyta kortársainak elismerő véleményét.

A felügyelő kissé bamba képet vágott.

– Nem kellene inkább… – kezdte.

– Azt csináljuk – szakította félbe Holmes. – Minden, amit mondok, közvetlen és lényeges összefüggésben van azzal, amit ön a birlstone-i rejtélynek nevez. Bizonyos értelemben tulajdonképpen ezt lehetne a dolog középpontjának tekinteni.

MacDonald erőtlenül elmosolyodott, és esdeklőn nézett rám.

– Az ön képzettársításai egy kicsit gyorsak számomra, Mr. Holmes. Maga kihagy egy-két láncszemet, és én már nem tudom áthidalni a rést. Ugyan miféle kapcsolat lehet a halott festő és a birlstone-i eset között?

– Egy detektív számára minden ismeret hasznos – jegyezte meg Holmes. – 1865-ben egy Greuze-festmény, a La jeune fille a l’agneau egymillió-kétszázezer frankért, azaz több mint negyvenezer fontért kelt el a Portalis-árverésen. Még ez a közönséges adat is elindíthat az ön agyában egy gondolatsort.

Nyilvánvaló volt, hogy el is indított. A felügyelő érdeklődése szemmel láthatóan feléledt.

– Hadd emlékeztessem – folytatta Holmes –, hogy a professzor fizetésének néhány megbízható referenciakönyvben utána lehet nézni. Évi hétszáz font.

– Akkor hogyan vehetett egy…

– Erről van szó. Hogyan vehette meg?

– Ez tényleg elképesztő – mondta elgondolkodva a felügyelő. – Folytassa, Mr. Holmes! Nagyon élvezem. Nagyon jó.

Holmes elmosolyodott. Az igazi rajongás mindig melegséggel töltötte el – ez a valódi művészek sajátja.

–  No, megyünk Birlstone-ba? – kérdezte.

– Még van időnk – mondta, órájára pillantva a felügyelő. – Itt vár a kocsi az ajtó előtt, és szűk húsz perc alatt a Victoria pályaudvarra repít bennünket. De erre a képre visszatérve… maga mintha azt mondta volna nekem, Mr. Holmes, hogy még sohasem találkozott Moriarty professzorral.

– Így van, még nem találkoztam vele.

– Akkor honnan ismeri a lakását?

– Á, az egészen más eset! A lakásában háromszor voltam, kétszer rá vártam, különböző ürüggyel, de elmentem, mielőtt hazajött. Egyszer pedig… hát, erről nemigen beszélhetek egy hivatásos detektív előtt. A legutolsó alkalommal vettem magamnak a jogot, hogy átfussak a papírjain, és igen váratlan eredményre jutottam.

– Talált valami kompromittálót?

– Az égvilágon semmit. Éppen ez döbbentett meg. Most azonban ön is látja már, miért lényeges az a kép. Bizonyítja, hogy a professzor igen gazdag ember. Hogyan szerezte a gazdagságát? Nem nősült be sehová. Az öccse Nyugat-Angliában állomásfőnök. Állása évi hétszáz fontot jövedelmez. És mégis, egy Greuze tulajdonosa.

– Vagyis?

– A következtetés kézenfekvő.

– Azt akarja mondani, hogy nagy jövedelme van, amit törvénytelen úton szerez?

– Pontosan. Természetesen más okom is van rá, hogy ezt higgyem. Van vagy egy tucat kisebb szál, amely homályosan mind felfelé, egy pókháló közepébe vezet, ahol a mozdulatlan szörnyeteg áll lesben a mérgével. A Greuze-t csak azért említettem, mert az ön látómezejébe hozza a dolgot.

– Beismerem, Mr. Holmes, hogy nagyon érdekes, amit mond. Több mint érdekes, egyszerűen csodálatos! De ha tudja, fejtse ki bővebben a dolgot. Miről van szó? Pénzhamisításról, betörésről? Honnan származik az a pénz?

– Olvasott Jonathan Wildról?

– Ismerősen cseng a név. Valami regényhős, ugye? Nemigen becsülöm a regények detektívjeit, mindig mindent megoldanak, de nem derül ki, hogyan. Az egész csak valami ihlet, nincs köze a gyakorlathoz.

– Jonathan Wild nem detektív volt, és nem regényhős. A bűnözők császára volt a múlt században, 1750 körül.

– Akkor nem sok hasznát veszem. Én praktikus ember vagyok.

– A legpraktikusabb az volna, Mr. Mac, ha három hónapra bezárkózna, és napi tizenkét órán keresztül a bűnügyi krónikákat olvasná. Semmi sem új a nap alatt, még Moriarty professzor sem. Jonathan Wild volt a londoni bűnözők titkos tanácsadója, akiknek ő tizenöt százalékos jutalékért rendelkezésére bocsátotta szellemi képességeit és az általa mozgatott szervezetet. Forog a jó öreg kerék, és idővel ugyanaz a küllő kerül ismét felülre. Minden megtörtént már egyszer, és meg fog történni újra. Mondok magának egy-két dolgot Moriartyról, ami minden bizonnyal érdekelni fogja.

– Minden érdekel, amit mond.

– Véletlenül tudom, ki az első szem a láncban, amelynek egyik végén ez a félresikerült Napóleon van, a másikon pedig vagy száz tönkrement, küszködő ember, zsebtolvaj, zsaroló, hamiskártyás, a lánc két vége között pedig ott van mindenféle bűntény. Vezérkari főnöke Sebastian Moran ezredes, aki a törvény számára ugyanolyan megközelíthetetlen, ugyanolyan kikezdhetetlen, mint maga Moriarty. Mit gondol, mennyit fizet neki?

– Szeretném tudni.

– Évi hatezret. Látja, ő megfizeti az intelligenciát. Ez az amerikai üzleti ideológia. Ezt a részletet egészen véletlenül tudtam meg. Ez a pénz több mint a miniszterelnök fizetése. Ebből némi képet alkothat Moriarty bevételéről és arról, milyen tételekben dolgozik. És még egy adat: vettem magamnak a fáradságot, és utánanéztem mostanában Moriarty számláinak, csak a legközönségesebbeknek, amelyekkel a háztartási kiadásait fizeti. Hat különböző bankban tart számlát. Tesz ez valami hatást az ön agytekervényeire?

– Hát, elég furcsa. De maga mit szűrt le ebből?

– A következőt: Moriarty nem akarja, hogy a gazdagsága szóbeszéd tárgya legyen. Senkinek sem szabad tudnia, mennyije van. Biztos vagyok benne, hogy van vagy húsz bankszámlája, vagyonának nagy részét pedig külföldön, a Deutsche Bankban vagy a Crédit Lyonnais-ben tartja. Majd ha lesz egy-két év szabadideje, azt javaslom, tanulmányozza Moriarty professzort.

MacDonald felügyelő egyre nagyobb érdeklődést mutatott, ahogy a beszélgetés előrehaladt. Egészen belefeledkezett. Gyakorlatias skót esze most azonban egy pillanat alatt visszarántotta a kérdéses ügyhöz.

– Moriarty ügye mindenképpen megvár – mondta. – Egészen elterelte a figyelmemet az érdekes anekdotáival, Mr. Holmes. Pedig itt most csak az a megjegyzése a fontos, hogy a jelen bűntény és a professzor között kapcsolat lehet. Azon, hogy ön ezen a Porlockon keresztül figyelmeztetést kapott, tovább tudunk most jutni gyakorlati szempontból?!

– Igen, a bűntény indítékairól alkothatunk elképzelést. Az ön eredeti megjegyzéseiből úgy vettem ki, hogy ez egy megmagyarázhatatlan gyilkosság. Ha feltételezzük, hogy a felbujtó az, akire gyanakszunk, két különböző indítékot lehet elképzelni. Először is tudnia kell, hogy Moriarty vaskézzel bánik az embereivel. Iszonyatos fegyelmet tart. Az ő büntető törvénykönyvében egyetlen büntetés van: a halál. Nos, feltételezhetjük, hogy a meggyilkolt, vagyis Douglas, akinek a közelgő végét a főbűnöző egyik alárendeltje előre tudta, valamiképpen elárulta a főnökét. Erre következett a büntetés, amelyet mindenkinek tudtára adtak, hogy a halálfélelmet elültessék a többiekben is.

– Ez az egyik lehetséges magyarázat, Mr. Holmes.

– A másik pedig, hogy a gyilkosságot Moriarty rutinszerű üzleti tevékenysége során hajtatta végre. Történt rablás?

– Nem értesültem róla.

– Az természetesen az első feltételezés ellen és a második mellett szólna. Moriarty esetleg a zsákmányból való részesedés fejében szervezte meg, de az is lehet, hogy fix összegért intézte el. Mindkettő elképzelhető. Akár így, akár úgy, akár egy harmadik módon, mindenképpen Birlstone-ban kell keresnünk a megoldást. Túl jól ismerem az emberünket ahhoz, hogy feltételezzem: hagyott itt maga után egy nyomot, amely elvezethetne őhozzá.

– Akkor föl, Birlstone-ba! – kiáltotta MacDonald, és felugrott a székéből. – A mindenit! Későbbre jár, mint gondoltam. Legfeljebb öt percet adhatok önöknek a készülődésre, uraim.

– Bőségesen elég lesz mindkettőnknek – mondta Holmes, miközben felugrott, és háziköntösét sietve kabátjára cserélte. – Majd arra kérem, Mr. Mac, útközben mondjon el mindent.

Az a „minden” kiábrándítóan kevésnek bizonyult, mégis elég volt ahhoz, hogy az előttünk fekvő ügyet a szakértő aprólékos figyelmére méltassa. Holmes szeme ragyogott, kezét összedörzsölte, amint a sovány, de érdekes részleteket hallgatta. Sok hosszú, munkátlan hét volt már mögöttünk, és most végre remek céltáblája akadt azoknak a csodálatos képességeknek, amelyek mint minden különleges adottság, kihasználatlanul csak terhére vannak tulajdonosuknak. Tespedve csak tompult és rozsdásodott a borotvaéles agy. Sherlock Holmes szeme csillogott, sápadt orcája kipirult, egész arcán valami belső fény világított, mint mindig, ha jó munkára volt kilátása. Ültében előrehajolva hallgatta MacDonald rövid beszámolóját a feladványról, amely Sussexben várt ránk. A felügyelő, miközben előadta nekünk a dolgot, maga is gyakran azt a sebtében papírra vetett értesítést nézte, amelyet a hajnali tehervonattal juttattak el hozzá. White Mason, a helyi rendőrtiszt, a barátja volt, és MacDonald ezért kapott jóval előbb értesítést tőle, mint általában a Scotland Yard emberei, amikor a vidékiek a segítségüket kérik. Mire a fővárosi szakértőt felkérik, rendszerint kihűl a nyom.

„Kedves MacDonald felügyelő – hangzott a levél, amelyet a címzett felolvasott nekünk –, a hivatalos felkérést külön borítékban küldöm, de ez a kérés személyesen önnek szól. Táviratozza meg nekem, melyik délelőtti vonattal jön Birlstone-ba, és én várom az állomáson, vagy kiküldök maga elé valakit, ha nagyon el lennék foglalva. Az ügy nem mindennapos. Egy percet se vesztegessen, csak jöjjön! Ha el tudja hozni Mr. Sherlock Holmest, hozza, ő is kedvére való dologra lel. Azt hinné az ember, az egészet színházi hatásvadászat céljából rendezték meg, csak az a bökkenő, hogy ott a közepén egy hulla is. Higgye el, nem mindennapos ügy!”

– A barátjának helyén lehet az esze – jegyezte meg Holmes.

– Igen, uram, White Mason eleven eszű ember, ha jó emberismerő vagyok.

– Tud még valamit ezenkívül?

– Csak annyit, hogy ő majd mindent elmond, amikor találkozunk.

– Akkor honnan tudta, hogy az áldozat neve Douglas, és hogy brutálisan gyilkolták meg?

– Ez a hivatalos jelentésben volt benne. Bár azt éppen nem állította, hogy „brutálisan”. Ez nem a bevett, hivatalos megfogalmazás. Csak az áldozat nevét közölték, továbbá azt, hogy puskalövéstől származó fejsebekbe halt bele, valamint a riasztás óráját: tegnap éjfél körül. Hozzátették, hogy az eset kétségkívül gyilkosság, de még senkit sem tartóztattak le, és hogy olyan esetről van szó, amely igen kusza, és rendkívüli jegyeket mutat. Egyelőre csak ennyit tudunk, Mr. Holmes.

– Akkor engedelmével hagyjuk is ennyiben, Mr. Mac. Mindig nagy a kísértés, hogy az ember elégtelen adatokból elhamarkodott következtetéseket vonjon le, és ez a foglalkozásunk rákfenéje. Egyelőre két dolgot látok biztosan: egy kiváló agyat Londonban, és egy hullát Sussexben. A köztük lévő kapcsolatot kell kinyomoznunk.