részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Orhan Pamuk: Veba geceleri
Yapı Kredi Yayınları, İstanbul, 2021

Copyright © 2021, Orhan Pamuk
All rights reserved

Fordította Nemes Krisztián

Borítóterv: Orhan Pamuk, Ahmet Işıkçı

Hungarian translation © 2023 Nemes Krisztián
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

ISBN 978 963 620 185 2

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós
Szerkesztette Totth Benedek
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor
A szöveget gondozta Darida Benedek
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

„Veszedelem jöttén az ember lelkében két hang szólal meg egyforma erővel: az egyik, a teljesen józan hang azt mondja, át kell gondolnia a rá leselkedő veszélyt, s hogy mi módon kerülhetné el; a másik, még józanabb hang pedig azt mondja, túlságosan terhes és gyötrelmes a veszélyen töprengeni, hiszen az embernek úgysem áll módjában mindent előre látni és kikeveredni a dolgok általános menetének útjából, így hát jobb, ha nem is vesz tudomást a rosszról, míg csak be nem következik, és inkább kellemes dolgokra gondol.”

Lev Tolsztoj: Háború és béke

(Gy. Horváth László fordítása)

„Egyetlen későbbi író sem akad, aki rászánta volna magát az emlékiratok megvizsgálására és összehasonlítására, hogy összeállítsa belőlük az események összefüggő sorozatát, vagyis a pestis történetét.”

Alessandro Manzoni: A jegyesek

(Révay József fordítása)

Bevezető

Ez a könyv egyszerre történelmi regény, és regényes formában megírt történelem. A Keleti-Földközi-tenger gyöngyszemének, Minger szigetének leglázasabb és legmegrendítőbb hat hónapját írtam meg benne, s közben szeretett hazám egész történelmét is belefűztem az elbeszélésbe.

Az 1901-es mingeri pestisjárvány eseményeit kutatva jöttem rá, hogy pusztán a történettudomány módszereivel nem fogom tudni megragadni e rövid és drámai időszak szereplőinek egyéni döntéseit, ezért a regényművészet segítségéhez fordultam, illetve könyvemben igyekeztem összefűzni e kettőt.

De kérem, ne gondolják, hogy e könyv megírását valamiféle magasztos irodalmi célok vezérelték. Elsőként azok a levelek akadtak a kezembe, amelyeknek hihetetlen gazdagságát a regényben is megpróbáltam érzékeltetni. Felkértek ugyanis, hogy rendezzem sajtó alá azt a 113 levelet, amelyet a harmincharmadik oszmán szultán, V. Murat harmadik leánya, Pakize írt a nővérének, Haticénak 1901 és 1913 között. A könyv, amit most a kezükben tartanak, voltaképpen szerkesztői előszónak indult, amelyet e levelek kiadásához szántam.

Az előszó hosszúra nyúlt, egyre több kutatással bővült, és végül regény lett belőle. Be kell vallanom, hogy mindenekelőtt az elbűvölő és magával ragadóan érzelmes Pakize szultána stílusa és intelligenciája fogott meg. Pakize olyan hatalmas kedvvel mesél, olyan különleges érzéke van a részletekhez, és olyan páratlan tehetséggel ír, ami csak kevés történésznek vagy regényírónak adatott meg. Hosszú éveket töltöttem angol és francia levéltárakban, ahol tucatszám olvastam az Oszmán Birodalom kikötővárosaiból írt konzuli jelentéseket; ebből doktoráltam, és számos tudományos publikációm is megjelent a témában. De meg kell mondanom, hogy egyetlen európai konzul sem tudott ilyen csodálatos stílusban írni a kolera- vagy pestisjárványokról, egyik jelentésben sem lehet ennyire érezni az oszmán kikötővárosok hangulatát, a bazárok és a piacok színes forgatagát, a sirályok rikoltozását, a lovas kocsik zörgését. Ezért hát alighanem Pakize élettel és őszinte, mély érzésekkel teli levelei ösztönöztek arra, hogy szerkesztői előszómat regénnyé formáljam.

A levelek olvasása közben feltettem magamnak a kérdést: vajon mi lehet az oka, hogy ugyanazokról az eseményekről Pakize sokkal színesebben és „partikulárisabban” tud mesélni, mint a történészek vagy a diplomaták? Talán az, hogy nő volt? Ne felejtsük el, hogy a pestisjárvány ideje alatt a szultána ki sem tette a lábát a kormányzóság vendéglakosztályának szobájából, és mindazt, ami a városban történt, csupán orvos férje elbeszéléseiből ismerhette. Pakizénak mégis sikerül bemutatnia a férfiak – politikusok, bürokraták és orvosok – világát, sőt még azonosulni is tud velük. A magam módján én is megpróbáltam ábrázolni ezt a világot ebben a történettudományi értekezéssel ötvözött regényben. De persze nem könnyű olyan érzékenynek, sziporkázónak és életre szomjazónak lenni, mint amilyen Pakize volt.

Természetesen van egy másik oka is annak, hogy e legalább 600 nyomtatott oldalt kitevő, csodálatos levelek ennyire megérintettek, mégpedig az, hogy én magam is mingeri lány vagyok. Gyerekkoromban gyakran találkoztam Pakize szultána nevével a tankönyveimben, az újságok különböző rovataiban, és legfőképpen azokban az ifjúsági népnevelő folyóiratokban (Szigetünk Múltja, Képes Történelem), amelyek hetente újabb és újabb képregényeket és rövid elbeszéléseket közöltek népünk nagy történelmi alakjairól. Mindig különleges vonzódást éreztem iránta. Amennyire legendás, mesebeli helynek tűnt mások számára Minger szigete, épp olyan mesebeli hős volt az én számomra Pakize szultána. Éppen ezért egészen varázslatos élmény volt, hogy a kezembe került levelekben egyszer csak ott állt előttem ez a mesebeli szultánlány a saját mindennapi gondjaival, a nagyon is valóságos érzéseivel, és ami a legfontosabb: megkapó személyiségével és nyílt őszinteségével. A türelmes olvasók a könyv végén meglátják majd, hogy személyesen is ismertem őt.

Hogy megbizonyosodhassam a levelekben ábrázolt világ valóságosságáról, isztambuli, mingeri, angol és francia levéltárakat jártam végig, és szinte minden dokumentumot és emlékiratot elolvastam, ami a korszakról szól. A regény írása közben mégis akadtak pillanatok, amikor egyszer csak észrevettem, hogy azonosítom magam Pakizével, és nem tudtam szabadulni az érzéstől, hogy a saját történetemet írom.

A regényírás művészete azon a képességen alapul, hogy a magunk által átélt eseményeket mások történeteként adjuk elő, mások történeteit pedig úgy írjuk le, mintha velünk történtek volna. Így amikor magamat egy szultán lányának képzeltem, tulajdonképpen csak azt tettem, amit egy igazi regényíró tett volna. Ennél jóval nehezebbnek bizonyult azonosulni azokkal a hatalmat gyakorló férfiakkal – pasákkal és orvosokkal –, akik a járvány és a karantén napjaiban az eseményeket irányították.

Ha azt akarjuk, hogy egy regény lélektani és formai szempontból több legyen holmi személyes élménybeszámolónál, és inkább egy olyan történetet szeretnénk elmesélni, amelyet mindenki a magáénak érezhet, jobb, ha több különféle nézőpontot használunk. Másfelől igaza van Henry Jamesnek, a férfi regényírók legnőiesebb képviselőjének is, aki szerint ahhoz, hogy egy regény hiteles legyen, minden apró részletet egyetlen személy nézőpontja köré kell összesűríteni.

Ám mivel ez a regény egyszerre történettudományi munka is, ez utóbbi kritériumnak sok esetben nem tudtam megfelelni, sőt szándékosan felrúgtam ezt a szabályt. Így aztán a legérzelmesebb pillanatokban tényekkel és számokkal hozakodtam elő, és intézménytörténettel szórakoztattam a nyájas olvasót. Máskor egy hős legbensőségesebb érzéseiről írva váratlanul és vakmerően egy másik szereplő gondolatairól kezdtem el beszélni. Vagy leírtam, hogy egyesek szerint Abdülaziz szultán a trónfosztása után öngyilkosságot követett el, noha személy szerint nekem is az a meggyőződésem, hogy szándékosan meggyilkolták. Egyszóval megpróbáltam a Pakize leveleiből feltáruló varázslatos világ más szereplőinek is a bőrébe bújni, hogy könyvem történelmileg hitelesebb legyen.

Az elmúlt évek során gyakran kérdezték tőlem, hogy miként kerültek hozzám ezek a levelek, mennyire gondolom komolyan a történet bűnügyi szálát, vagy hogy miért nem magukat a leveleket jelentettem meg először. E kérdések közül most csupán a másodikra válaszolnék. Ami azt illeti, a regény ötletét elsősorban azok a tudós barátaim támogatták, akikkel sokat beszélgettem a levelekben említett gyilkosságokról és Abdülhamit szultán detektívregények iránti rajongásáról. Az is bátorítást adott, hogy a Cambridge University Presshez hasonló, nagy tekintélyű tudományos kiadók nemigen foglalkoznak krimikkel, és persze nem sokat törődnek Minger történetével sem. Persze e káprázatos világ titkai, amelyeket kiapadhatatlan szenvedéllyel gyűjtögettem éveken át, sokkal mélyebb kérdéseket vetnek fel annál, mint hogy ki a gyilkos. A gyilkos kiléte legfeljebb egy jel a sok közül. A krimi műfaja iránt fogékony olvasóra tengernyi jel vár még ennek a könyvnek a lapjain – a történelmi regény legnagyobb alakjaként számon tartott Tolsztoj mottójától és e bevezetőtől kezdve egészen a legutolsó oldalakig.

Néhányan azt is a szememre hányták, hogy túl sokat vitatkoztam a hivatalos történetírókkal és a népszerű történettudományi munkák szerzőivel (a nevüket most nem írom le). Igazuk lehet. Ám mindezt csak azért tettem, mert komolyan vettem a közkedvelt és népszerű történettudományi munkákat.

A Közel-Kelettel és a Földközi-tenger keleti partvidékével, azaz Levantéval foglalkozó történeti munkák előszavában szinte kötelezően szót kell ejteni az átírási problémákról, és rendszerint latin betűs jelkulcsot is illik adni a régi vagy idegen írásrendszerekhez. Én a magam részéről örülök, hogy nem gyarapítom ezeknek az unalmas könyveknek a sorát. A mingeri ábécét és nyelvet amúgy sem lehet pontosan visszaadni. A helyi neveket néha a hagyomány szerint, néha a kiejtés szerint írtam le. Grúziában van egy város, amelynek neve hasonlít Mingerhez, ez merő véletlen csupán. Az viszont nagyon is szándékomban állt, hogy olyan dolgokról írjak ebben a könyvben, amelyek ismerősnek tűnhetnek, akárcsak a feledésre ítélt régi emlékeink.

Mina Mingerli, Isztambul, 2017

Első fejezet

Ha valaki 1901-ben Isztambulban gőzhajóra szállt, és fekete füstpamacsokat maga mögött hagyva négy napig dél felé haladt, majd Rodosz után, a veszélyes és viharos déli vizeken még egy fél napot tovább hajózott Alexandria irányába, megpillanthatta Minger szigetét és rajta Arkaz várának karcsú tornyait. Minger szigete az Isztambul–Alexandria vonal mentén feküdt, így az arra járó hajók utazóközönsége gyakran megcsodálta a távolból az erőd sejtelmes árnyékot vető sziluettjét. Amint a messzeségben felbukkant ez a fenséges látvány, akár a trójai király „drága csiszolt kőből” épült palotája Homérosz Iliászában, néhány széplelkű hajóskapitány a fedélzetre invitálta utasait, hogy élvezhessék a Mingerre nyíló kilátást, a Keletre tartó festők pedig nagy élvezettel festették meg romantikus tájképeken, fekete viharfelhőket biggyesztve a vásznaikra.

E hajók közül csupán néhány kötött ki Mingeren, akkoriban ugyanis csak három hajó járt heti rendszerességgel a szigetre: a Messageries Maritimes nevű társaság Saghalien nevű hajója, amelynek éles kürtjelét mindenki jól ismerte Arkazban; a valamivel mélyebb hangú Equateur; és a krétai Pantaleon cég ritka és rövid kürtjeleket adó, elegáns tengerjárója, a Zeus. Vagyis az, hogy történetünk kezdetén, 1901. április 22-én éjfél előtt két órával egy nem menetrend szerinti hajó közeledett Minger szigete felé, valami rendkívüli helyzetről árulkodott.

Az oszmán zászló alatt hajózó, vékony fehér kéményű, hegyes orrú Aziziye északi irányból tartott a sziget felé, és hangtalanul siklott, akár egy kémnaszád. A hajón, amely II. Abdülhamit szultán parancsára Isztambulból Kína felé tartott, egy különleges feladattal megbízott küldöttség utazott. A fezes, turbános, kalapos társasághoz, amelynek tizenhét tagja között akadtak vallási elöljárók, katonák, tolmácsok és hivatalnokok is, az utolsó pillanatban csatlakozott a szultán frissen férjhez adott unokahúga, Pakize szultána, és újdonsült hitvese, Nuri doktor. Hogy a boldog, izgatott és kicsit talán zavarban lévő, újdonsült házasok miként kerültek a kínai küldöttségbe, senki sem tudta, de sokszor szóba került a társaság tagjai között.

Pakize szultána, aki nővéreivel ellentétben nem kedvelte Abdülhamit szultánt, gyanította, hogy az uralkodó rosszakarata miatt kellett csatlakozniuk a küldöttséghez, ám a döntés valódi oka még számára is homályos volt. Akkoriban a szultáni palotában keringtek bizonyos pletykák, miszerint Abdülhamit jobban örülne, ha a házaspár elhagyná Isztambult, hátha a távoli Ázsiában elviszi őket a sárgaláz, vagy kolera végez velük valahol az arab sivatagokban, mások viszont úgy vélekedtek, hogy a szultán igazi szándékaira csak a szokásos játszmái végeztével derül majd fény. Nuri doktor derűlátóbb volt. Harmincnyolc évesen sikeres és szorgalmas járványorvosként dolgozott, és korábban gyakran képviselte az oszmán államot a nemzetközi egészségügyi konferenciákon. Sikerére Abdülhamit szultán is felfigyelt, összeismerkedtek, és Nuri Bey számára kiderült, amit akkor már sok járványorvos tudott, nevezetesen, hogy az uralkodó nemcsak a bűnügyi regények iránt rajong, de éppolyan szenvedélyesen érdeklik az európai orvoslás legújabb eredményei is. A szultán nyomon követte a mikrobákkal, laboratóriumi kutatásokkal és oltóanyagokkal kapcsolatos legfrissebb fejleményeket, és azt szerette volna, ha az új orvosi felfedezések Isztambulba és az oszmán területekre is eljutnának. Nuri doktor azt is látta, hogy Abdülhamit tud az Ázsiából és Kínából érkező új fertőző betegségekről, és aggódva figyeli megjelenésüket.

A szultán sétahajója, az Aziziye gyorsabban haladt, mint arra a szélcsendes vizek alapján számítani lehetett. Bár az útitervben nem szerepelt, az Aziziye kikötött İzmirben is. Miközben a hajó a párába burkolózó izmiri partok felé közeledett, a küldöttségi tagok egymás után másztak fel a kapitányi hídhoz vezető szűk lépcsőkön magyarázatot követelve, és végül megtudták, hogy a kikötőben egy titokzatos utas fog csatlakozni hozzájuk. Állítólag még maga az orosz kapitány sem tudta, ki fog felszállni a hajóra.

Az Aziziye titokzatos utasa az Oszmán Birodalom közegészségügyi főellenőre, a neves kémikus és gyógyszerész Bonkowski pasa volt. A hatvanéves, kissé megfáradt, mégis energikus férfit a szultán fővegyészeként és a modern oszmán farmakológia megalapítójaként ismerték. Emellett kevésbé sikeres üzleti vállalkozásokba is belefogott, egykori cégei rózsavizet és illatszereket gyártottak, ásványvizet palackoztak, és különböző gyógyszerkészítményeket forgalmaztak. Az utóbbi évtizedben azonban kizárólag az oszmán állam közegészségügyi főellenőreként tevékenykedett, jelentéseket írt a szultánnak a különböző kolera- és pestisjárványokról, és járványról járványra, kikötőről kikötőre, városról városra járt, hogy az uralkodó nevében ellenőrizze a karanténszabályok és a járványügyi óvintézkedések betartását.

A kémikus és gyógyszerész Bonkowski pasa a nemzetközi járványügyi kongresszusokon is számos alkalommal képviselte az oszmán államot. Négy évvel korábban egy memorandumot terjesztett Abdülhamit szultán elé, amelyben leírta, milyen óvintézkedéseket kellene bevezetnie az államnak a Keletről érkező pestisjárványokkal szemben. İzmirbe azzal a különleges megbízatással érkezett, hogy megpróbálja megállítani a város görög negyedében terjedő pestist. Az elmúlt évek kolerajárványai után az oszmán államba is megérkezett tehát Keletről az új pestisbacilus, amelynek ragályossága, vagy ahogy orvos szakértők nevezték: „virulenciája”, hol nőtt, hol pedig csökkent.

İzmirben, az oszmánok legnagyobb földközi-tengeri kikötőjében Bonkowski pasa hat hét alatt megállította a járványt. Az emberek kénytelen-kelletlen bezárkóztak otthonaikba, nem lépték át a kordont, hajlandók voltak elfogadni a korlátozó intézkedéseket, és a helyi hatóságokkal meg a rendőrséggel karöltve vadászták a patkányokat. Az egész város a javarészt tűzoltókból álló, kézi pumpás fertőtlenítőbrigádok vegyszereitől bűzlött. Nemcsak az izmiri újságok, mint az Ahenk vagy az Amaltheia, de az olyan isztambuli lapok is, mint a Tercüman-ı Hakikat vagy az İkdam, sőt még a járvány terjedését kikötőről kikötőre nyomon követő francia és angol sajtó is hosszú cikkeket szentelt az Oszmán Járványügyi Hatóság sikerének: Bonkowski pasa, a lengyel származású, de isztambuli születésű vegyész pedig egész Európában ismert és megbecsült tudóssá vált. Miután a tizenhét halálos áldozatot követelő izmiri pestisjárványt sikerült megfékezni, újranyitottak a dokkok, a rakpartok, a vámházak, a boltok és a piacok, az iskolákban pedig ismét megkezdődhetett a tanítás.

Az Aziziye előkelő utasai, akik a kabinablakokból és a fedélzetről nézték, amint a tudós pasa és segédje hajóra száll, tisztában voltak e járványpolitika sikerével. Abdülhamit szultán öt évvel korábban pasává nevezte ki az egykori fővegyészt. Stanislaw Bonkowski esőkabátot viselt, amelynek színe kivehetetlen volt a sötétben, felöltője kihangsúlyozta hosszú nyakát és enyhe púposságát, kezében pedig ott volt az elmaradhatatlan, ólomszürke táskája, amelyet harminc évvel korábbi tanítványai is felismertek volna. Asszisztense, İlias doktor a hordozható laboratóriumdobozt cipelte, amely a tudós pasa által felkeresett vidékeken a kolera- és pestisbacilusok vizsgálatára szolgált, de éppúgy hasznos volt a fertőzött és az iható víz megkülönböztetésére is, alkalmat adva nekik arra, hogy a birodalom összes vízforrását megkóstolják és ellenőrizzék. Bonkowski és segédje, anélkül hogy üdvözölték volna az Aziziye kíváncsi utasait, egyenesen a kabinjukba mentek.

A két új utas szótlansága és távolságtartó viselkedése csak még jobban felcsigázta a küldöttség tagjainak érdeklődését. Vajon mi célja lehetett a titkolózásnak? Vajon őfelsége miért küldte ugyanazon a hajón Kínába az állam két legfontosabb járványügyi szaktekintélyét, Bonkowski és Nuri pasát? A küldöttség tagjai azonban csakhamar értesültek róla, hogy Bonkowski pasa és segédje nem tart velük Kínába, hanem az Alexandriába vezető úton kiszállnak Minger szigetén, így valamennyien visszatértek szokásos társalgási témáikhoz. Háromheti utazás állt előttük; bőven maradt idejük megvitatni, hogyan is kellene elmagyarázni az iszlám tanításait a Kínában élő muszlimoknak.

Az Aziziye másik járványspecialistája, Nuri doktor a feleségétől tudta meg, hogy Bonkowski pasa İzmirben csatlakozott hozzájuk, és Mingerben fog partra szállni. Az újdonsült házasok örültek a találkozásnak, hiszen külön-külön mindketten ismerték és kedvelték is a híres vegyészt. Nuri doktor legutoljára a Velencei Egészségügyi Konferencián találkozott a nála huszon-egynéhány évvel idősebb tudóssal. Ráadásul Sirkeciben, az egykori Demirkapı laktanyában működő Orvostudományi Fakultáson Bonkowski pasa volt a fiatal Nuri kémiaprofesszora. Sok diáktársához hasonlóan Nuri is rajongott a Párizsban tanult Bonkowski Bey laboratóriumi gyakorlataiért, majd később a szerves- és szervetlenkémia-óráiért. Akkoriban az összes orvostanhallgatóra nagy hatást tett a professzor: szerették a tréfáit, és igazi reneszánsz embernek tartották, aki nem csupán minden iránt érdeklődött, de a török mellett három európai nyelven is folyékonyan beszélt. Az isztambuli születésű Stanislaw Bonkowski apja egyike volt azoknak a lengyel tiszteknek, akik az oroszoktól elszenvedett vereség után száműzetésbe kényszerültek, és csatlakoztak az oszmán hadsereghez.

Nuri pasa felesége, Pakize szultána viszont gyermekkora és ifjúsága emlékeit idézte fel örömmel. Például egy tizenegy évvel korábbi nyarat, amikor a szigorúan őrzött szultáni palota háremében édesanyja és más nők is heveny lázzal ágynak estek, Abdülhamit pedig úgy ítélte meg, hogy a betegségért egy bacilus a felelős, és azonnal odarendelte udvari fővegyészét mintát venni. Egy másik alkalommal szultán nagybátyja azzal a feladattal küldte Bonkowski pasát a Çırağan-palotába, hogy vizsgálja meg az ivóvizüket. Abdülhamit itt, a Çırağan falai között tartotta fogva fivérét, az egykori V. Murat szultánt, minden lépését szigorúan ellenőrizte, ám ha betegségről volt szó, akkor a legjobb orvosokat küldte hozzá. De más tudós férfiak is gyakran megfordultak akkoriban a palota és a hárem termeiben, többek között a később meggyilkolt Abdülaziz szultán (Pakize édesapjának nagybátyja) főorvosa, a fekete szakállú görög Marko pasa, vagy Abdülhamit saját főorvosa, Mavroyeni pasa.

– Évekkel később a Yıldız-palotában is találkoztam egyszer Bonkowski pasával – tette hozzá Pakize. – A vízminőséget tanulmányozta, és új jelentést írt az elemzéseiről. De akkor csak távolról mosolygott ránk, és nem szórakoztatott minket kedves tréfákkal és történetekkel, mint gyerekkorunkban.

Nuri pasa Bonkowskiról őrzött emlékei ennél sokkal személytelenebbek voltak. A velencei konferencián, ahol együtt képviselték az oszmán államot, igyekezetével és tapasztalatával sikerült kivívnia a szultáni fővegyész tiszteletét. Nuri lelkendezve mesélte újdonsült feleségének, hogy talán maga Bonkowski volt az egyike azoknak, akik járványorvosként először ajánlották őt az uralkodó figyelmébe, és útjaik nem csupán az egyetemen keresztezték egymást, de később, végzett orvosként is gyakran találkozott vele. Egy alkalommal például Pera polgármestere, Edouard Blacque bey kérésére együtt vizsgálták meg az isztambuli utcákon működő vágóhidak közegészségügyi állapotát. Később néhány diák és orvos társaságában Nuri is jelen volt, amikor Bonkowski pasa jelentést készített a Terkos-tó topográfiai és geológiai jellegzetességeiről és vizének mikroszkopikus elemzéséről, és akkor is lenyűgözőnek találta a tudós intelligenciáját, szorgalmát és fegyelmét. Nem csoda hát, ha e kellemes emlékeket felidézve mindketten alig várták, hogy újra találkozhassanak a tudós főellenőrrel.

Második fejezet

Nuri doktor egy hajósinassal üzenetet küldött Bonkowski pasának, a kapitány pedig aznap fogadást adott a „vendégteremnek” nevezett helyiségben. A vacsorán, ahol alkoholt nem szolgáltak föl, megjelent Pakize szultána is, aki korábban nem mutatkozott a vallási elöljárók előtt, és eddig mindig a kabinjában étkezett. Tudvalevő, hogy akkoriban ritkaságszámba ment, hogy egy nő egy asztalhoz üljön a férfiakkal, még ha a szultáni családhoz tartozott is. Mivel az asztal egyik végében helyet foglaló Pakize később mindenről beszámolt nővérének írt levelében, mi is pontosan tudjuk, mi történt ezen a történelmi jelentőségű vacsorán.

Bonkowski pasa sápadt tekintetű férfi volt, aprócska orra felett olyan hatalmas kék szemek világítottak, hogy aki egyszer találkozott vele, az többé nem felejtette el. Egykori tanítványát, Nuri doktort rögvest magához ölelte, Pakize előtt pedig szertartásosan meghajolt, akárha egy európai hercegnőt üdvözölne, de vigyázott, hogy a kezéhez ne érjen, nehogy zavarba hozza a fiatal lányt.

A fővegyész, aki sokat adott az európai illemre és etikettre, ruhájára tűzte az orosz cártól nemrégiben kapott másodosztályú Szent Szaniszló-érdemrendjét, és mellette ott virított a szultántól kapott és mindig szívesen viselt arany fokozatú İmtiyaz-érem is.

– Drága professzor úr – szólalt meg Nuri doktor –, szeretném kifejezni a legmélyebb elismerésemet az İzmirben elért sikerei miatt.

Amióta az eredményes izmiri járványkezelés híre a sajtóban is megjelent, Bonkowski pasa szemérmes mosollyal fogadta az ehhez hasonló gratulációkat.

– Én is gratulálok önnek – szegezte pillantását a pasa Nuri doktorra, aki elmosolyodott, tudva, hogy a jókívánság nem az egykori diáknak szól, aki évek óta a Hidzsázi Karanténhatóságban szorgoskodik, és az oszmán államot képviseli a konferenciákon, hanem a fiatalembernek, aki az oszmán uralkodócsaládba házasodva egy szultán lányát vette feleségül. Abdülhamit azért adta Nurihoz az unokahúgát, mert tehetséges és sikeres orvos volt, csakhogy e házasság után már sokkal inkább egy szultána férjeként ismerték, mintsem tehetsége és sikerei okán.

Nuri doktor azonban igen hamar hozzászokott az új helyzethez. Annyira boldog volt a feleségével, hogy nem vette a szívére a dolgot. Ráadásul mélységesen tisztelte egykori tanárát, Bonkowski pasát, aki európai emberhez híven mindig fegyelmezett volt és módszeres (az oszmán értelmiség által igen kedvelt „diszciplína” és „metódus” szavak is ekkoriban kerültek a franciából a törökbe). Nuri szeretett volna valami igazán szívhez szólót mondani egykori tanárának.

– Azzal, hogy İzmirben megállítottuk a járványt, az egész világnak bebizonyítottuk az Oszmán Karanténhatóság erejét. És persze azoknak is csattanós választ adtunk, akik „Európa beteg emberének” tartják az országunkat. A kolerát még nem gyűrtük le, de komolyabb pestisjárvány nyolcvan éve nem volt oszmán területen. Azelőtt úgy tartották, az európai civilizációt nem a Duna választja el a két évszázaddal elmaradt oszmán világtól, hanem a pestis. De hála önnek, ez a választóvonal mára megszűnt az orvostudomány terén.

– Sajnos Minger szigetén újra felütötte a fejét a pestis – felelte Bonkowski pasa. – És szokatlanul gyorsan terjed.

– Tessék?

– Minger muzulmán negyedeiben észlelték először, pasám. Természetes, hogy a házasságra készülődve erről mit sem tudtak, és most csodálkoznak, hiszen a hír nem publikus. Az esküvőjükre sajnos nem állt módomban elmenni, de mentségemre szóljon: İzmirben voltam.

– A hongkongi és bombayi járványhelyzetet figyelemmel kísértem, és elolvastam a legfrissebb jelentéseket.

– A helyzet sokkal rosszabb annál, mint ami a jelentésekben áll – folytatta Bonkowski pasa ellentmondást nem tűrően. – Ugyanez a bacilus, ugyanez a járvány Indiában és Kínában már több ezer ember halálát okozta. İzmirben is ugyanezt észleltük.

– Indiában rengeteg az áldozat… De İzmirben mégis sikerült megállítaniuk a járványt.

– Mert a városlakók és a helyi lapok segítettek nekünk – felelte Bonkowski pasa, és hogy jelezze, fontos dolgot készül mondani, egy pillanatra elhallgatott. – İzmirben a görög negyedben tört ki a járvány. Ráadásul az izmiriek felvilágosult és civilizált népek. Minger szigetén a járvány inkább a muzulmán negyedeket érinti, és már most tizenöt halottról tudunk. Mingeren nehezebb lesz a dolgunk.

Nuri doktor tapasztalatból tudta, hogy a muzulmánokat nehezebb hozzászoktatni a karanténszabályokhoz, mint a keresztényeket. De igazságtalannak érezte a Bonkowski pasához hasonló keresztény tudósok túlzó panaszait is. Nem akart vitatkozni. Végül, hogy megtörje a mind hosszabbra nyúló csendet, megszólalt, mintha csak Pakizének és a hajó kapitányának magyarázná:

– Ez egy örök vitatéma.

– Bizonyára ismerik a szerencsétlen Jean-Pierre doktor történetét – folytatta Bonkowski pasa egy élcelődő tanár mosolyával. – Őfelségének meggyőződése, hogy a mingeri pestisjárványról szóló híreket politikai okokból terjesztik, ezért senkinek sem árulhatom el, milyen céllal látogatok a szigetre; erre a szultáni palota és Minger kormányzója, Sami pasa is többször figyelmeztetett. Sami pasát egyébként régóta ismerem, korábban más tartományokban is kormányzóként szolgálta az udvart.

– Tizenöt halott nagyon soknak számít egy ilyen kis szigeten – jegyezte meg Nuri doktor.

– Erről a dologról még önnel sem beszélhetek, drága Nuri pasa – felelte Bonkowski, és mintha csak azt akarná jelezni, hogy besúgó van közöttük, kaján mozdulattal az asztal végén ülő Pakize szultánára mutatott. Aztán, akárcsak annak idején a Yıldız-palota színházában vagy Vilmos császár fogadási ünnepségén, amikor a szultáni dinasztia nyugati módon nevelt lányai még kicsik voltak, s neki volt alkalma összefutni velük, egy kedélyes nagybácsi modorában beszélgetni kezdett a lánnyal.

– Életemben először látok olyat, hogy egy szultán lánya engedéllyel elhagyhassa Isztambult – jegyezte meg eltúlzott csodálkozással. – Az oszmán állam határozottan nyugatiasodik, szabadságot ad a nőknek!

Akik olvassák majd Pakize szultána általunk közreadott leveleit, látni fogják, hogy a lány „iróniát”, sőt egyenesen gúnyt érzett e szavak mögött. Pakize, akárcsak édesapja, V. Murat szultán, okos és érzékeny teremtés volt.

– Pasám, valójában én nem Kínába, hanem Velencébe szerettem volna menni – jegyezte meg a lány a fővegyésznek, és a téma egy időre az itáliai városra terelődött, ahol a két férfi együtt vett részt a nemzetközi egészségügyi konferenciákon. – Ott is hajókkal közlekednek a paloták között, akárcsak a Boszporuszon, és a csónakokból egyenest a házakba lehet lépni, jól tudom, uraim? – kérdezte a szultána, majd egy darabig az Aziziye sebességéről, erejéről és kényelmes kabinjairól beszélgettek. Harminc esztendővel és két uralkodóval korábban, Abdülaziz (akiről a hajó a nevét is kapta) unokaöccsével, Abdülhamittal ellentétben rengeteg pénzt költött az oszmán flotta fejlesztésére, és miután adósságba taszította az államot, megépíttette magának ezt a hivalkodó sétahajót. Az arannyal gazdagon díszített, mahagóni borítású, festményekkel és tükrökkel teli csodás szultáni kabin pontos mása volt a Mahmudiye nevű hadihajó uralkodói lakosztályának. Az orosz kapitány a hajó kivételes adottságait sorolta: a 150 fő befogadására alkalmas jármű akár 14 tengeri mérföldet is képes volt megtenni óránként, milyen kár, hogy őfelsége évek óta még arra sem talál időt, hogy egy boszporuszi kirándulást tegyen vele. Az asztalnál ülők persze tudták, hogy az örökösen merényletektől rettegő Abdülhamit szultán a hajókat és a bárkákat különösen messzire elkerülte, ezért jobbnak látták nem feszegetni a témát.

Amikor a kapitány közölte, hogy mindössze hatórányi útra vannak a szigettől, Bonkowski pasa megkérdezte Nuri doktort, járt-e már valaha Mingeren.

– Soha, hiszen sem kolera, sem sárgaláz, sem más fertőző ragály nem volt még arrafelé.

– Mélységes sajnálatomra magam is így vagyok evvel – felelte Bonkowski pasa –, igaz, annak idején elég alaposan tanulmányoztam a szigetet. Plinius a Naturalis Historiában részletesen leírja Minger különleges vegetációját, flóráját, fáit, virágait, meredek, vulkanikus hegycsúcsát és az északon fekvő sziklás öbleit. A klímája is egészen egyedi. Jó pár évvel ezelőtt őfelségének, az ön nagybátyjának még egy jelentést is írtam arról, milyen lehetőségei lennének a rózsatermesztésnek a szigeten, ahol sosem jártam.

– És mi történt azután? – kérdezte Pakize szultána.

Bonkowski a gondolataiba mélyedve mosolygott. Pakize úgy ítélte meg, hogy bizonyára a fővegyész is megszenvedte már a folyton aggodalmaskodó szultán félelmeit és büntetéseit, ezért szóba hozta a kérdést, amit férjével korábban már számtalanszor feltettek maguknak: vajon véletlen-e, hogy az oszmán állam két legnevesebb járványszakértője éppen itt, a szultán magánhajóján Kréta felé hajózva találkozik egymással ma éjszaka?

– Biztosíthatom önöket, hogy merő véletlen – válaszolta Bonkowski pasa. – Hiszen senki, még az izmiri kormányzó, a ciprusi Kâmil pasa sem tudott arról, hogy a következő hajó Minger felé éppen az Aziziye lesz. Persze én magam is szívesen önökkel tartottam volna, hogy elmagyarázzam a kínai muzulmánoknak, miért is kell betartani a karanténszabályokat meg a többi felvilágosult rendelkezést. Elfogadni a karantént nem más, mint elfogadni a nyugatosodást, és Kelet felé tartva ez egyre komplikáltabbá válik. De ne szomorítsuk el a mi drága szultánánkat. Ígérem önöknek, hogy Kínában is vannak olyan csatornák, mint Velencében, sőt még nagyobbak és hosszabbak is, akár a mi Boszporuszunk, és kecses csónakokon utazhatnak majd egyik palotából a másikba.

A tudós pasa Kínát is legalább olyan alaposan ismerte, mint a sosem látott Minger szigetét, amitől az újdonsült házasok csodálata csak még tovább nőtt Bonkowski iránt. Sokáig azonban már nem tartott az este, s a vacsora végeztével a házaspár visszatért a francia és olasz bútorokkal, órákkal, tükrökkel és lámpákkal berendezett, leginkább palotaszobára emlékeztető kabinjába.

– De hiszen önt bántja valami. Látom az arcán – szólalt meg Pakize.

Mint kiderült, Bonkowski többször is „pasának” szólította Nuri doktort, amit ez utóbbi gúnyolódásnak érzett. Amikor feleségül vette Pakize szultánát, a hagyományoknak megfelelően Abdülhamit pasává nevezte ki a doktort, de mivel soha nem volt szüksége rá, Nuri mostanáig nem használta ezt a titulust. Most, hogy egy idős, magas rangú és tiszteletreméltó pasa így nevezte őt, zavarba jött; úgy érezte, nem érdemelte ki ezt a megszólítást. Végül azonban abban állapodtak meg, hogy az effajta élcelődés nem vall Bonkowski pasára, és gyorsan el is felejtették az egészet.

Harminc napja voltak házasok. Azelőtt hosszú ideig mindketten egy hozzájuk illő társról álmodoztak, de már rég lemondtak arról, hogy valaha is megtalálják. Aztán Abdülhamit szultán hirtelen ötletének hála alig két hónap alatt megismerkedtek, összeházasodtak, és boldogságuk nyilvánvaló oka az volt, hogy váratlanul mindketten hatalmas élvezetet leltek a testi örömökben. Mióta elindultak Isztambulból, az idő nagy részét az ágyban töltötték, és ez mindkettőjük számára természetesnek tűnt.

Reggel felé a házaspár a hajó nyöszörgésre emlékeztető hangjára ébredt. Odakinn még koromsötét volt. Az Aziziye a sziget legnagyobb városa és közigazgatási központja, Arkaz felé tartva az északról délre húzódó, magas és meredek csúcsokkal szabdalt Eldost-hegység mentén haladt, majd amint az Arab világítótorony sápadt fénye szabad szemmel is láthatóvá vált, a hajó nyugatra fordult, és a kikötő felé vette az irányt. A hatalmas telihold fénye ezüstösen csillogott a tenger felett, és az utasok most már a kabinjaikból is láthatták, amint Arkaz vára mögött, akár egy kísértet, előbukkan a sötétségből a Földközi-tenger legtitokzatosabb vulkanikus csúcsa, a Fehér-hegy.

Amikor Pakize megpillantotta a pompás arkazi vár csúcsos tornyait, felmentek a fedélzetre, hogy jobban szemügyre vehessék a kilátást a holdfényben. Nyirkos, mégis enyhe idő volt. Jód, moszat és mandula édes illata áradt a tenger felől. Miképp az oszmán állam kis tengerparti városaiban, úgy Arkazban sem működött nagyobb kikötő, így a kapitány a vár előtti vizekre érve hátramenetbe tette a hajógépeket, és várakozni kezdett.

Különös, mély csönd telepedett a tájra. Az ifjú házasokat annyira elbűvölte az eléjük táruló világ, hogy beleborzongtak. Volt valami megdöbbentő ebben a látványban, a holdfényben sejtelmesen és némán derengő hegyekben. Mintha az ezüstös holdvilág mellett egy másik fény is kigyúlt volna, és most megigézve azt keresnék, hol lehet ennek a forrása. Egy darabig úgy bámulták ezt a csodás ragyogást, mintha az lett volna boldogságuk valódi oka. A sötétségben először egy csónak lámpása, majd a csónakos lassú mozgása is láthatóvá vált. Bonkowski pasa és segédje megjelent az alsó fedélzet lépcsőjénél. Olyan távolinak tűntek, akár egy álomban. A kormányzó által küldött nagy fekete csónak az Aziziye közelébe siklott. Görög és mingeri beszédet, lépések zaját hallották. Bonkowski pasa segédjével együtt beszállt a csónakba, és lassan elnyelte őket a sötétség.

Férj és feleség, akárcsak néhány más utas a fedélzeten és a kapitány fülkéjében, még sokáig nézte Arkaz várát és Minger szigetének káprázatos, mesebeli hegyeit, amelyekért oly sok romantikus úti író lelkesedett korábban. Ha figyelmesebben szemügyre veszik a vár egyik délnyugati tornyának ablakát, láthatták volna, hogy odabenn lámpás világít. A keresztesek, velenceiek, bizánciak, arabok és oszmánok kézjegyeit viselő hatalmas erőd egyik részét évszázadok óta börtönként használták. A börtön egyik jeles őre, Bayram Efendi, két emelettel a lámpással megvilágított helyiség alatt, egy üres cellában épp a haláltusáját vívta.

Harmadik fejezet

Amikor öt nappal korábban a ragály első jelei mutatkoztak rajta, Bayram Efendi még nem vette komolyan őket. Felment a láza, gyorsabban vert a szíve, és rázta a hideg. Biztosan megfázott, aznap reggel túl sokat járkált a vár huzatos tornyaiban és belső udvaraiban. Másnap délután a lázzal együtt fáradtság és étvágytalanság vett erőt rajta, a kövezett udvaron lépdelve egyszer csak leült, majd hanyatt feküdt, és az eget bámulva arra gondolt, hogy meghalhat. Olyan érzése volt, mintha valaki szöget verne a homlokába.

Huszonöt esztendeje dolgozott foglárként Minger szigetén, a hírhedt arkazi várbörtönben. Celláikban láncra vert, rég elfeledett rabokra, az udvaron napi sétáikat tevő, egymáshoz láncolt internáltakra és Abdülhamit tizenöt évvel ezelőtt ideküldött politikai foglyaira vigyázott. Mivel jól ismerte a várbörtön régi, barbár viszonyait (amelyek igazából azóta sem sokat változtak), őszinte hittel támogatta azokat a terveket, amelyek a modernizáció jegyében korszerű fegyházzá, sőt talán javítóintézetté akarták átalakítani az egykori tömlöcrendszert. S noha az isztambuli források elapadásakor hosszú időn át zsoldot sem kapott, ragaszkodott hozzá, hogy mindennap személyesen jelen legyen az esti létszámellenőrzéskor.

Másnap a börtön egyik szűk folyosóján ugyanaz az ólmos fáradtság tört rá, és aznap már nem jutott haza. Ezúttal heves szívdobogást is érzett. Keresett magának egy üres cellát, elterült a sarokba vetett szalmán, és fájdalmában vonaglani kezdett. Most is rázta a hideg, és elviselhetetlen fejfájás gyötörte. Elöl, a homlokába hasított a fájdalom. Üvölteni szeretett volna, de mivel azt gondolta, ha csendben marad, ez a különös kín is elmúlik majd valahogy, csak a fogát csikorgatta. Mintha satuba vagy présbe fogták volna a fejét.

Aznap éjjel a várban maradt. Felesége és lánya, Zeynep nem aggódott miatta, hiszen máskor is előfordult már, hogy éjszakai szolgálat vagy kisebb zavargások és csetepaték miatt Bayram Efendi nem tért haza a lovas kocsival mindössze tíz perc távolságra fekvő otthonába. Zeynep épp házasodni készült, ami miatt minden este vitától és veszekedéstől volt hangos a ház, s végül hol az asszony, hol a lány fakadt sírva.

Reggel a cellában ébredve Bayram Efendi egy kisujj nagyságú fehér kelést fedezett fel a bal combtövénél, a lágyéka fölött. Egy dudort. Ha vastag mutatóujjával megnyomta, fájdalmat érzett, mintha genny gyűlt volna benne, de amint elvette az ujját, a kelés is újra felvette eredeti alakját. A dudor csak akkor fájt, ha hozzáért. Különös bűntudat lett úrrá Bayram Efendin. Világosan érezte, hogy ez a kelés valahogy összefügg a fáradtsággal, a hidegrázással és a delíriummal.

Mit kéne tenni? A keresztények, a hivatalnokok, a katonák és a pasák ilyenkor felkeresnek egy orvost, vagy elmennek egy kórházba, már ha van ilyesmi a közelben. Ha a börtön valamelyik hálótermében hasmenéses járványt vagy más lázas betegséget fedeztek fel, azonnal karantén alá helyezték a helyiséget. Akadtak persze, akik ellenszegültek a szabályoknak, és a hangadók miatt a többi rabnak is bűnhődnie kellett. Az elmúlt negyed évszázadban a vár néhány tengerre néző velencei épületében és udvarában a börtönön kívül vámházat és karanténházat (régiesen ragályházat) is berendeztek, így Bayram Efenditől nem voltak teljesen idegenek az ilyesfajta ügyek. Csakhogy azt is pontosan tudta, hogy őt magát már semmiféle karantén nem fogja tudni megmenteni. Érezte, hogy egy különös erő markába került, rettegett, és mind hosszabbra nyúló álmaiban folyamatosan félrebeszélt. Aztán hullámokban ismét rátört a fájdalom, ő pedig csüggedten vette tudomásul, hogy ez az erő sokkal hatalmasabb nála.

Másnap rövid időre összeszedte magát. Elment a Vak Mehmet pasa-dzsámiba, ahol nagy tömeg gyűlt össze a déli imádságra. Két hivatalnok ismerősével is összefutott, akikkel ölelkezve üdvözölték egymást. Hatalmas erőfeszítésébe került, hogy odafigyeljen a prédikációra, de nem sokat értett belőle. Szédült, émelygett, alig bírt egyenesen állni. A hitszónok egy szót sem beszélt a betegségről, szüntelenül csak azt ismételgette, hogy minden Allah akarata szerint történik. Ahogy a tömeg oszlani kezdett, Bayram Efendi elnyúlt a szőnyegeken, egy kicsit pihenni akart, aztán egyszerre csak rájött, hogy elájult, elvesztette az eszméletét. Amikor néhányan odamentek hozzá, és fölébresztették, összeszedte minden erejét, és igyekezett eltitkolni előlük a betegségét (valószínűleg nem sok sikerrel).

Már érezte, hogy a halálán van, igazságtalannak tartotta a dolgot, és könnyek között próbált rájönni, miért pont vele történt ez az egész. Miután kijött a dzsámiból, a Germe negyedbe ment egy sejkhez, aki imádságos papírok és amulettek készítésével foglalkozott. Úgy rémlett neki, hogy ez a szent életű ember bárkivel szívesen elbeszélgetett a pestisről és a halálról, de a kövér sejket, akinek a nevét már képtelen volt felidézni, nem találta meg. Ott volt viszont egy mosolygós fiatalember félrecsúszott fezben, aki adott neki (és a déli imáról érkező két másik embernek) egy-egy megszentelt amulettet és imádságos papírt. Bayram Efendi megpróbálta elolvasni a papírra írt imát, de nem látta a betűket. Egy ideig bűntudat szállta meg; nyugtalan lett, úgy érezte, saját magának köszönheti a halálát.

Amikor megérkezett a sejk, Bayram Efendinek hirtelen bevillant, hogy az imént őt magát is látta a déli szertartáson. A termetes, hosszú fehér hajú és fehér szakállú sejk kedvesen mosolygott rá, és elmagyarázta neki, hogyan kell olvasni a papíron lévő imádságot. Éjszaka, amikor a pestis szellemei megjelennek a sötétségben, harmincháromszor kell elismételni Allah három nevét: „A Figyelő” (Ar-Rakíb), „A Hatalmas” (Al-Muktadir), „Az Örökkévaló” (Al-Báki). Ha a papirost és az amulettet a dzsinn felé fordítja az ember, és tizenkilencszer felolvassa a neveket, minden bajtól megszabadulhat. Látván, hogy Bayram Efendit mennyire elgyötörte a betegség, egy kicsit távolabb húzódott tőle. Ez nem kerülte el a börtönőr figyelmét sem. A sejk elmagyarázta neki, hogy ha nincs ideje Allah neveinek felsorolására, akkor csak akassza a nyakába az amulettet, és érintse hozzá jobb kezének mutatóujját, az eredmény nem marad el. Ha a pestises kelés vagy búb a test bal oldalán van, használja a jobb mutatóujját, ha pedig a másik oldalon van, akkor fordítva. Ha dadogni kezdene, fogja két kézbe az amulettet, de Bayram Efendi ekkor már nem volt képes felfogni ezt a sok előírást, és inkább hazatért a közelben fekvő otthonába. Zeynep, a lánya nem volt otthon. Amikor a felesége meglátta, milyen állapotban van, sírva fakadt. Friss ágyneműt vett elő a szekrényből, és lefektette az urát; Bayram Efendi úgy remegett, mint a nyárfalevél, mondani akart valamit, de egyetlen szó sem hagyta el csontszáraz ajkát.

Fejében kitört a vihar. Egyik pillanatról a másikra rángatózni kezdett, mintha üldözőbe vette, felbosszantotta vagy megijesztette volna valaki. Felesége, Emine, e furcsa mozdulatok hatására csak még keservesebben sírt, Bayram Efendi pedig felesége könnyeit látva megértette, hogy nincs már sok hátra az életéből.

Estefelé, amikor Zeynep lánya hazatért, Bayram Efendi mintha egy pillanatra magához tért volna. Azt mondta, a nyakában lógó amulett megvédi őt, aztán félrebeszélve újra mély álomba zuhant. Különös, lidérces álmai voltak: hatalmas hullámok közt hánykolódott a tengeren, repülő oroszlánok, beszélő halak és lángok közt vágtató kutyafalkák társaságában. A tűz egyszerre elérte a patkányokat is, azok pedig, mint holmi lángoló ördögfiókák, rózsaszirmokat rágcsáltak pépesre. Hol egy kút csörlője, hol egy malom, hol egy kitárt kapu képe villant föl előtte, s közben mind jobban összezsugorodott a világ. Mintha a napból izzadságcseppek hullottak volna az arcára. Rátört a szorongás, aztán legszívesebben menekült volna, gondolatai hol felgyorsultak, hol megálltak. Még vérfagyasztóbb volt, amikor a patkányseregek, amelyek két héttel korábban a cellákat, a várat, sőt egész Mingert zaklatni kezdték, megtámadták a konyhákat, felfalták a gyékényeket, a vásznakat és a deszkákat, most őt üldözték a várbörtön folyosóin. Bayram Efendi pedig attól félve, hogy mégiscsak rossz imádságot mondott, menekült előlük, ahogy csak tudott. Élete utolsó óráiban teljes erejéből üvöltött mindenre, amit csak álmában látott, hogy meghallják, de alig-alig jött ki hang a torkán. Zeynep lánya most előtte térdelt, és zokogását visszatartva nézte őt.

Később, mint oly sok pestises beteg, egyszer csak magához tért. Felesége egy tál illatos, meleg levest nyomott a kezébe. Tarhanaleves volt pirospaprikával, a mingeri falvakban sokszor készítették. (Bayram Efendi életében mindössze egyszer járt a szigeten kívül.) A levest úgy kortyolta, mint valami elixírt, és közben a kövér sejk által javasolt imákat mormolgatta. Egészen jól érezte magát.

Nem akarta, hogy hiba csússzon az aznap esti létszámellenőrzésbe a várbörtön hálótermeiben. Odamegy, és már jön is haza. Ezt mondogatta magában, és életében utoljára, anélkül hogy feleségétől és lányától elbúcsúzott volna, kilépett a házból, mintha csak a kerti illemhely felé igyekezett volna. A két nő könnyes szemmel nézett utána, nem hittek a felgyógyulásában.

Az esti ima idején Bayram Efendi lement a tengerpartra. A Splendid és a Majestik Hotel előtt lovas kocsik, portások és kalapos úriemberek várakoztak. Végigsétált az izmiri, haniai és isztambuli utakat kínáló hajótársaságok előtt, majd a vámház mögött folytatta az útját. A Hamidiye hídhoz érve elfogyott az ereje. Egyszerre a földre rogyott, és azt gondolta, itt a vég. Ilyenkor voltak a legtöbben az utcákon, és ebben a színes forgatagban, a pálmák és platánfák, a napsütötte utcák és barátságos tekintetű emberek között voltaképpen szépnek tűnt az élet. A híd alatt, akárha a mennyekből érkezne, a zöldes színű Arkaz patak csörgedezett, háta mögött a híd és a régi fedett bazár látszott, szeme előtt pedig ott magasodott a vár, amelynek börtönét egész életében felügyelte. Egy darabig csendesen sírdogált. De aztán a fáradtságtól elnémult. A nap narancsos fényében a vár a szokásosnál is élénkebb színben ragyogott.

Egy utolsó erőfeszítéssel a távírda előtti poros utcáról, a pálmák és platánok alatt lebotorkált a tengerpartra. Elment a velencei időkből maradt épületek előtt, és az óváros girbegurba utcáin át felment a várba. A szemtanúk később azt mesélték, hogy Bayram Efendi aznap éjjel megjelent a második számú hálóterem létszámolvasásánál, majd ivott egy hársfateát az őrök szobájában.

Sötétedés után már senki nem látta. Azokban az órákban, amikor az Aziziye megjelent a kikötőben, egy fiatal őr artikulálatlan üvöltés és sírás hangjait hallotta egy alsó cellából, de nem sokkal később, amikor újra néma csend lett, el is felejtette az egészet.

Tartalom

Térkép: Arkaz városa és az arkazi erőd, Minger tartomány (1901)

Bevezető

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

Negyvenhetedik fejezet

Negyvennyolcadik fejezet

Negyvenkilencedik fejezet

Ötvenedik fejezet

Ötvenegyedik fejezet

Ötvenkettedik fejezet

Ötvenharmadik fejezet

Ötvennegyedik fejezet

Ötvenötödik fejezet

Ötvenhatodik fejezet

Ötvenhetedik fejezet

Ötvennyolcadik fejezet

Ötvenkilencedik fejezet

Hatvanadik fejezet

Hatvanegyedik fejezet

Hatvankettedik fejezet

Hatvanharmadik fejezet

Hatvannegyedik fejezet

Hatvanötödik fejezet

Hatvanhatodik fejezet

Hatvanhetedik fejezet

Hatvannyolcadik fejezet

Hatvankilencedik fejezet

Hetvenedik fejezet

Hetvenegyedik fejezet

Hetvenkettedik fejezet

Hetvenharmadik fejezet

Hetvennegyedik fejezet

Hetvenötödik fejezet

Hetvenhatodik fejezet

Hetvenhetedik fejezet

Hetvennyolcadik fejezet

Hetvenkilencedik fejezet

Sok-sok évvel később

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Libre Bodoni – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License