Date: 2026-07-19
Publisher: Good Life Books
Rights: Copyright © Dan Millmann, 2000 – Hungarian translation © Bokor Klára, 2021

DAN MILLMAN

A békés harcos útja

AZ ÖNISMERET ÉS A
MEGVILÁGOSODÁS FELÉ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dan Millman / Way of the Peaceful Warrior

H. J. Kramer Inc., 1984

Az Édesvíz könyvek a GLB Könyvkiadó Kft. gondozásában jelennek meg.

Fordította
Bokor Klára

Copyright © Dan Millmann, 2000

Hungarian translation © Bokor Klára, 2021

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2026

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2026

Original cover design Mary Ann Casler

Cover photo Tim Palen

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető. semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette GLB Könyvkiadó Kft.

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 9789635072187

A béke végső harcosának,
akinek Szókratész halovány
visszatükröződése csupán –
akinek egyetlen neve sincs,
és mégis számtalan neve van,
és aki mindannyiunk forrása.

A szerzőről

Egyetemista korában (U. C. Berkeley) Dan Millman trambulin-világbajnok és nemzetközileg elismert tornász volt. Később a Stanfordon, a Berkeleyn és az Oberlinen tanított – a harci művészetek belső és külső képzését, jógát, tornát, táncot és más elveket, hogy megteremtsen egy olyan életfelfogást, melyet ő a békés harcos útjának nevez.

Dan jelenleg ír, előadásokat tart és szemináriumokat vezet az Egyesült Államokban és szerte a világon. Ha fel szeretné venni vele a kapcsolatot, a következő címre írjon:

Dan Millman PEACEFUL WARRIOR TRAINING SEMINARS P.O. Box 801 San Rafael, CA 94915

Előszó

1966 decemberében, amikor a kaliforniai Berkeley Egyetem harmadéves diákja voltam, életemben egy különös eseménysorozat indult. Az egész egy hajnalon, három óra húsz perckor kezdődött, amikor egy éjjel-nappal nyitva tartó benzinkútnál belebotlottam Szókratészbe (nem árulta el a valódi nevét, én neveztem el, egy sugallat hatására, a görög bölcsről, és mivel tetszett neki a név, rajta maradt). Ez a véletlen találkozás, és az utána következő események teljesen megváltoztatták az életemet.

Az 1966 előtti esztendőkben elkényeztetett az élet. Szerető szüleim biztonságot nyújtó környezetben neveltek fel. Később Londonban megnyertem a trambulin-világbajnokságot, és beutaztam egész Európát. Mindig megbecsültek az emberek. Számos elismerésben volt részem az életben, de tartós nyugalomra, megelégedettségre sehol nem leltem.

Ma már tudom, hogy bizonyos értelemben átaludtam azokat az éveket, és csak álmodtam, hogy ébren vagyok – amíg össze nem találkoztam Szókratésszal, aki mentorom és barátom lett.

Azelőtt úgy éreztem, velem született jogomnál fogva jár nekem egy boldog, magas szintű, józan élet, amilyet automatikusan megkapok majd az évek során. Soha nem sejtettem, hogy egyszer meg kell majd tanulnom, hogyan kell élni – és hogy léteznek a világlátásnak olyan különleges szabályai és módszerei, amelyeket el kell sajátítanom, mielőtt egyszerű, boldog és elégedett életemre ráébredhetnék.

Szókratész, amikor összehasonlításképpen elém tárta sajátját, a békés harcos útját, ráébresztett, milyen hibákat követtem el az utamon. Addig piszkált túlságosan komolyan vett, aggodalommal, problémákkal teli életemért, míg meg nem tanultam az ő bölcs, együtt érző és humorral teli módján látni a világot. Egy percig sem adta fel, míg meg nem értettem, mit jelent harcosként élni.

Gyakran együtt ültünk egészen hajnalig, hallgattam őt, vitatkoztunk, és nevettem vele önmagamon. Ennek a történetnek az alapja személyesen átélt kalandom, mégis regény született belőle. A férfi, akit Szókratésznek nevezek, valóban létezett. Mégis, mivel különös képességgel tudott beleolvadni a világba, néha nehezen tudtam eldönteni, hol ért véget ő, és hol kezdődött más tanítók és élmények hatása. Szabadon kezeltem a párbeszédeket és helyenként az események sorrendjét. A történetet anekdotákkal és metaforákkal fűszereztem, hogy ezeken keresztül is kiemelhessem az üzenetet, amelyet közvetíteni próbáltam, ahogyan Szókratész is akarta volna.

Az élet nem magánügy. Egy történet és a benne hordozott üzenetek akkor lehetnek csak hasznosak, ha azokat másokkal is megosztjuk. Ezért elhatároztam, tanítóm iránti tiszteletemet úgy fejezem ki, hogy önökkel is megosztom átható bölcsességét és humorát.

Harcosoknak, harcosoknak nevezzük magunkat.
A magasztos erényért harcolunk, a fennkölt
erőfeszítésért, a fenséges bölcsességért,
ezért nevezzük magunkat harcosnak.

Aunguttara Nikaya

Benzinkút a Rainbows Enden

– Kezdődik az élet – gondoltam, amint búcsút intettem anyának és apának, és jó öreg Valiantommal elkanyarodtam a járdaszegélytől. A kopott, fehér kocsi zsúfolva volt az első egyetemi évre bepakolt cókmókommal. Erősnek, önállónak, tettre késznek éreztem magamat.

Dúdolgattam a rádióból kiszűrődő számot, miközben észak felé igyekeztem Los Angeles autópályáin, majd felfelé, át a Grapevine-on, a 99-es útra, amely a San Gabriel-hegység lábáig húzódó zöld szántóföldek mentén fut végig.

Nem sokkal alkonyat előtt, miután kanyarogva alászálltam az Oakland-dombokon keresztül, a San Francisco-öböl szikrázó látványa tárult elém. Amint a berkeleyi campus felé közeledtem, izgatottságom egyre nőtt.

Miután a kollégiumi szállásomat megtaláltam, kicsomagoltam, majd belemerültem a Golden Gate híd és San Francisco esti fényeinek látványába.

Öt perccel később már a Telegraph Avenue-n sétáltam, nézegettem a kirakatokat, élveztem a friss észak-kaliforniai levegőt és az apró kávéházakból kiszivárgó illatokat. Teljesen le voltam nyűgözve, így éjfél utánig sétálgattam az egyetem festői ösvényein.

Másnap reggeli után rögtön lementem a Harmon tornacsarnokba. Ettől fogva itt a hét hat napján négy izomfeszítő, szaltózó, verejtékező órát töltöttem el, és arról álmodoztam, hogy egy napon bajnok leszek.

Két hónap elteltével már fulladoztam az emberek, dolgozatok és órabeosztások tengerében. Hamarosan összemosódtak a hónapok, szelíden váltották egymást, úgy folytak egymásba, mint az enyhe kaliforniai évszakok. Az órákat valahogy túléltem, de a tornateremben egyre jobb voltam. Egyik barátom egyszer azt mondta, akrobatának születtem. Úgy is néztem ki, ez igaz. Jóvágású, barna, rövid hajú, karcsú, izmos fiú voltam. Mindig kedveltem a hajmeresztő mutatványokat, már gyerekként szívesen játszottam a félelem határát súroló játékokat. A tornaterem lett az én szentélyem, itt izgalmakra, kihívásokra és valamiféle kielégültségre lelhettem.

A második egyetemi évem végén már elmondhattam magamról, hogy az Egyesült Államok Tornaszövetségének képviselőjeként jártam Németországban, Franciaországban és Angliában. Megnyertem a trambulin-világbajnokságot, a szobám sarkában halomban álltak a tornával szerzett trófeák. A fényképem pedig olyan sokszor megjelent már a Daily Californian című lapban, hogy az emberek kezdtek megismerni, egyre híresebb lettem. A lányok mosolyogtak, amikor megpillantottak. Egy Susie nevezetű tündéri, mindig kedves barátnőm, rövid szőke hajjal és fogpasztamosollyal, egyre gyakrabban ajándékozott meg szerelmes látogatásaival. Még a tanulmányaimmal is jól haladtam! Igazán szerencsés fickónak éreztem magam.

Mégis, 1966 őszén, harmadéves koromban, valami sötét, körvonalazatlan dolog kezdett eluralkodni rajtam. Addigra már kiköltöztem az egyetem kollégiumából és egy kis lakást béreltem magamnak. Ekkoriban, minden nagyszerű eredményem ellenére, mintha valami egyre növekvő melankólia vett volna erőt rajtam. Nem sokkal ezután kezdődtek a rémálmok. Szinte minden éjjel hirtelen arra ébredtem, hogy verejtékben úszom. Az álom majdnem mindig ugyanaz volt:

Egy sötét város utcáin sétálok, ajtók és ablakok nélküli, magas épületek derengenek felém a kavargó ködben. Inkább érzem, mint látom, hogy egy hátborzongató kísértet, egy világítóan fehér koponya bámul rám fekete szemgödreivel. Halálos csönd van. Fehér ujjcsont mutat felém, a vakító ujjízületek karomszerűen meggörbülnek. Megfagy bennem a vér.

A kámzsás iszonyat mögött egy fehér hajú férfi jelenik meg. Nyugodt, ránctalan az arca. Nesztelenül lépdel. Valamitől úgy érzem, hogy ő jelenti számomra az egyetlen menekülési lehetőséget, és neki van hozzá ereje, hogy megmentsen, de ő nem lát engem, és én nem tudok szólni neki.

A fekete kámzsás halál félelmemet kikacagva hátrapördül, hogy szembenézzen a fehér hajú férfival, aki az arcába nevet. Megdöbbenve nézem, mi történik. A halál dühödten feléje kap. A következő pillanatban a kísértet nekem ütközik, amint az öregember megragadja őt a köpenyénél fogva, és a levegőbe löki.

A Félelmetes Kaszás hirtelen eltűnik. A vakító fehér hajú férfi rám tekint, és üdvözlően széttárja a karját. Elindulok felé, azután egyenesen belemegyek, beleolvadok a testébe. Amikor végignézek magamon, látom, hogy fekete köpenyt viselek. Felemelem a kezemet és fehér, meggörbült csontokat látok, amelyek imádkozva összefonódnak.

Halkan sikoltozva ébredek.

Egy kora decemberi éjszakán, az ágyamban fekve a szél üvöltését hallgattam, amely az ablak egy kicsiny repedésén befújt a szobába. Nem tudtam aludni, felkeltem, és kopott Levis farmeromat, pólómat, edzőcipőmet és dzsekimet magamra kapva kimentem az éjszakába. Hajnali három óra öt perc volt.

Céltalanul sétáltam, mélyen beszívtam a nyirkos, hűvös levegőt, és felbámultam a csillagfényes égboltra. Vártam, hogy valami megmozduljon a hangtalan éjszakai utcákon. A hidegben megéheztem, ezért egy éjjel is nyitva tartó benzinkút felé indultam, hogy valami süteményt és üdítőt vásároljak. Kezemet zsebre dugva siettem keresztül az alvó házakkal teli campuson, és ekkor megpillantottam a szerelőműhely fényeit. Fényes, fluoreszkáló oázisra leltem a bezárt gyorséttermek, üzletek és mozik sötét vadonában.

Megkerültem a benzinkúthoz tartozó garázs sarkát, és majdnem átestem egy férfin, aki a sötétben ült, székének hátát a vöröstéglás falnak támasztotta. Visszahőköltem. Piros gyapjúsapka, szürke kordnadrág, fehér zokni és japán szandál volt rajta. Úgy tűnt, nem fázik könnyű széldzsekijében, pedig a feje mellett egy fali hőmérő egy fokot mutatott.

Fel sem nézett, csak erős, dallamos hangon megszólalt.

– Bocs, ha megijesztettem.

– Semmi baj. Van valami szénsavas üdítője, papa?

– Csak gyümölcslénk van. És ne nevezz papának!

Felém fordult, és egy félmosollyal levette a sapkáját, felfedve ezzel fénylő, fehér haját. Nevetni kezdett.

Az a nevetés! Még egy pillanatig döbbenten bámultam rá. Ő volt az öregember az álmomból! A fehér haj, a tiszta, ránctalan arc. Ötven-hatvan éves, magas, vékony férfi. Megint nevetett. Zavaromban az „iroda” feliratú ajtó felé indultam, és benyitottam. Úgy éreztem, az irodaajtóval együtt egy másik ajtó is kinyílik, amely másik dimenzióba vezet. Leroskadtam egy régi díványra, és reszketni kezdtem. Felmerült bennem, mi fog azon az ajtón keresztül rendezett világomba, sikoltva betörni. Rettegésem valamiféle megmagyarázhatatlan csodálattal párosult. Ültem ott, szinte levegőt sem vettem, és megpróbáltam visszanyerni az uralmamat mindennapi világom felett.

Körülnéztem az irodában. A benzinkutak steril rendetlenségének nyoma sem látszott itt. A dívány, amelyen ültem, kifakult, színes mexikói terítővel volt letakarva. Tőlem balra, a bejárat mellett állvány állt, amelyen különböző, utazóknak való árucikkek voltak szép rendben kirakva: térképek, napszemüvegek, biztosítékok stb. Egy kisebbfajta, diófa íróasztalt is láttam, mögötte földszínű, kordbársonnyal bevont székkel. A „privát” feliratú ajtó mellett vízcsap őrködött. Mellettem is volt egy ajtó, amely a garázsba vezetett.

Leginkább talán a szoba otthonos hangulata ragadott meg. Teljes hosszában egy élénksárga, egészen a bejárati lábtörlőig húzódó rongyszőnyeg volt leterítve. A falakat nemrégen festhették be, fehérségüket néhány színes tájkép élénkítette. Az izzólámpák lágy fénye nyugtatóan hatott rám. Kellemes ellentéte volt a kinti fluoreszkáló világításnak. Egészében véve a szoba meleg, rendezett és biztonságot nyújtó volt.

Honnan is tudhattam volna, hogy ezen a helyen előre nem látott kalanddal, csodával, rettenettel és szerelemmel találkozom majd? Akkor csak az jutott eszembe róla, hogy nagyszerűen illene bele egy kandalló.

A légzésem hamar lenyugodott, és az agyam, ha nem is békélt meg, legalább nem zakatolt már. A fehér hajú férfi bizonyára csak véletlenül hasonlít az álmaimban látott öregemberre, gondoltam. Sóhajtottam egyet, majd a cipzáramat felhúzva kilódultam a hűvös levegőre.

A férfi még mindig ugyanott ült. Amikor elmentem mellette, és egy utolsó gyors pillantást vetettem az arcára, érdekes csillogást vettem észre a szemében. Azelőtt soha nem láttam ilyen szemeket. Első pillantásra úgy tűnt, mintha éppen kicsordulni készülő könnyekkel lennének teli, de a könnyek fénnyé változtak, és mintha a csillagok tükröződtek volna a szemében. Egy időre eltűnt minden, és csak a szemet láttam, egy gyermek különös, hajthatatlan szemét.

Nem tudom, mennyi ideig állhattam ott, másodpercekig, percekig – még tovább. Hirtelen megrázkódtam, és rájöttem, hol vagyok. „Jó éjszakát” motyogtam, s úgy éreztem magam, mint aki elvesztette az egyensúlyát, és elsiettem az utcasarok felé.

Amikor a járdaszegélyhez értem, megálltam. Bizsergett a nyakam, éreztem, hogy engem néz. Visszanéztem. Nem telt el több idő tizenöt másodpercnél. És ekkor láttam, hogy fenn van. A háztetőn áll, karjait keresztbe fonva, felbámulva a csillagos égre! Megrökönyödötten a még mindig falnak támasztott, üres székre meredtem, majd megint felfelé. Lehetetlen! Ha éppen egy nagy egér vontatta hatalmas tökautón cserélt volna kereket, azzal sem tett volna rám megdöbbentőbb hatást.

Az éjszaka csendjében felbámultam karcsú, még így, távolról is impozánsnak tűnő alakjára. Hallottam a csillagok harangjátékát, mintha csengettyűk csilingeltek volna a szélben. Hirtelen hátrafordult és egyenesen a szemembe nézett. Körülbelül hatvanlábnyira lehetett tőlem, de mintha az arcomban éreztem volna a lélegzetét. Remegtem, pedig nem fáztam. Az ajtónyílás, amelyben a valóság beleolvadt az álomba, ismét kipattant. Megint felnéztem rá.

– Nos – kérdezte –, segíthetek valamiben? – Prófétai szavak!

– Bocsásson meg, de…

– Megbocsátottam – mosolygott.

Éreztem, hogy elpirulok. Kezdett idegesítővé válni a helyzet. Játszott velem, és én nem ismertem a szabályokat.

– Rendben van. Hogyan jutott fel a tetőre?

– A tetőre? – érdeklődött ártatlan, meglepett képet vágva.

– Igen. Hogyan szállt ki abból a székből – mutattam a székre – és mászott fel a tetőre kevesebb mint húsz másodperc alatt? Itt támaszkodott a falnak. Én hátat fordítottam, elmentem a sarokig, és eközben…

– Pontosan tudom, hogy mit csináltam – dördült fel a hangja. – Semmi szükség rá, hogy elmeséld nekem. A kérdés csak az, honnan tudod te, hogy mit csináltál?

– Természetesen tudom, hogy mit csináltam! – Kezdtem dühbe gurulni. Nem vagyok én gyerek, hogy kioktassanak! De rettenetesen kíváncsi voltam az öreg cselére, úgyhogy visszafogtam magam, és udvariasan megkérdeztem. – Kérem, uram, mondja meg, hogyan került a tetőre?

Csendben bámult le rám, míg bizseregni nem kezdett a nyakam. Végül így felelt:

– Létrán. Ott van hátul. – Azután tudomást sem véve rólam, újra felfelé nézett.

Gyorsan körbementem. Tényleg volt hátul egy régi, meghajlott létra, a hátsó falnak támasztva. A legfelső foka azonban legalább öt lábbal volt alacsonyabban a tető szélénél, úgyhogy, még ha használhatta is – amiben meglehetősen kételkedtem –, ez akkor sem magyarázta meg, hogyan juthatott fel néhány másodperc alatt a tetőre.

Éreztem, hogy valami ránehezedik a vállamra a sötétben. Elállt a lélegzetem, amikor hátrapördülve láttam, hogy az ő keze az. A férfi valahogy lejött, és halálra rémisztett. Ekkor eszembe jutott, hogy ez egyetlen módon lehetséges. Van egy ikertestvére! Nyilván azzal szórakoznak, hogy ártatlan látogatókat rémítgetnek. Azonnal meg is mondtam neki.

– Rendben, miszter! Hol van az ikertestvére? Ne nézzen engem hülyének!

Kissé felhúzta a szemöldökét, majd hangos kacagásban tört ki. Ez csak megerősítette a gyanúmat. Igazam volt. Rájöttem a titkára. A válasza után azonban már nem voltam olyan biztos a dologban.

– Ha lenne ikertestvérem, gondolod, hogy pazarolnám az időt egy ilyen hülyére, mint te? – megint nevetett, és visszamasírozott a garázs felé, én meg szájtátva ott maradtam. Hihetetlen volt a fickó.

Sietve utána eredtem. Bement a garázsba, és egy öreg Ford teherautó motorháztetője alá bújva, a karburátort kezdte bütykölni.

– Szóval bolond vagyok, igaz? – kérdeztem, egy kicsit harciasabban, mint szerettem volna.

– Mindannyian bolondok vagyunk – felelte –, de egyesek tudják magukról, mások nem. Úgy tűnik, te az utóbbiak közé tartozol. Lennél szíves ideadni azt a kis csavarkulcsot?

Odaadtam neki az átkozott kulcsát és indulni akartam. Azonban úgy éreztem, tudnom kell, mi történt, mielőtt elmegyek.

– Kérem, árulja el, hogyan ment fel a tetőre olyan gyorsan? Igazán érdekelne.

Visszaadta a csavarkulcsot és így szólt: – Az egész világ egy rejtvény és semmi szükség arra, hogy kutassuk az értelmét. – Egy polcra mutatott mögöttem. – Szükségem van arra a kalapácsra és a csavarhúzóra.

Egy darabig idegesen figyeltem, ahogy dolgozik, és azon töprengtem, miként érjem el, hogy elmondja, amit tudni akarok, de ő mintha teljesen megfeledkezett volna a jelenlétemről. Feladtam és az ajtó felé indultam, amikor hallottam, hogy így szól: – Ne menj el! – Nem könyörgően, nem is parancsolóan mondta. Tárgyilagos volt a felszólítása. Ránéztem, kedvesen tekintett vissza.

– Miért kéne maradnom?

– Talán a hasznodra lehetek – felelte. Fürgén leszerelte a karburátort, mint egy szívátültetést végző sebész. Óvatosan letette, azután megfordult és rám nézett. Tátott szájjal bámultam rá.

– Tessék – mondta, és odanyújtotta a karburátort. – Szedd szét, és a darabjait tedd be ázni abba a kannába. Ez majd eltereli a figyelmedet ezekről a kérdésekről.

Feszültségem nevetésben oldódott fel. Lehet, hogy ez az öregember bántó néha, de érdekes is. Elhatároztam, hogy barátságos leszek.

– Dan vagyok – mondtam, és kezet nyújtottam neki, hamis mosollyal az arcomon. – Magát hogy hívják?

Egy csavarhúzót nyomott a kinyújtott kezembe. – Az én nevem nem számít, de a tiéd sem. Ami igazán érdekes, az a nevek és a kérdések mögött lakozik. Szükséged lesz erre a csavarhúzóra, ha szét akarod szedni a karburátort.

– Az olyan kérdések mögött, mint az, hogy maga hogyan repült fel a tetőre, semmi nincsen – vágtam vissza.

– Nem repültem; ugrottam – felelte pókerarccal.

– Nem történt csoda, ne is reménykedj. A te esetedben valami bonyolultabb csodát kell majd bemutatnom. Úgy tűnik, egy csökönyös szamárból kell emberi lényt faragnom.

– Mit képzel, ki maga, hogy ilyen dolgokat mond nekem?

– Harcos vagyok! – mondta hirtelen. – Ezenkívül az, hogy én ki vagyok, attól függ, hogy te minek akarsz látni engem.

– Nem képes egyenes kérdésre válaszolni? – kérdeztem, és dühödten nekifogtam, hogy megcsináljam a karburátort.

– Tegyél fel egyet, és megpróbálok – felelte ártatlanul mosolyogva. A csavarhúzó megcsúszott és megvágta az ujjam.

– A francba! – kiáltottam, és a mosogatóhoz mentem, hogy megmossam a vágást. Szókratész ragtapaszt adott a kezembe.

– Rendben, akkor most egyenes kérdés következik. – Elhatároztam, hogy nyugalmat erőltetek a hangomra. – Hogyan lehet maga hasznos számomra?

– Már hasznos is voltam – mondta, és a kötésre mutatott az ujjamon.

Ez talált. – Nézze, nem érek rá tovább beszélgetni. Aludnom is kell egy kicsit. – Letettem a karburátort és indulni akartam.

– Honnan tudod, hogy az egész eddigi életed nem álom volt-e? Honnan tudod, hogy most nem alszol? – csillogott a szeme.

– Mondhat, amit akar. – Túl fáradt voltam ahhoz, hogy vitatkozzam. – Még valami. Mielőtt elmegyek, szeretném tudni, hogy csinálta azt a mutatványt az előbb.

Odalépett hozzám, és a kezemért nyúlt. – Holnap, Dan, holnap. – Melegen mosolygott. Korábbi feszült félelmem teljesen eloszlott. A kezem, a karom, majd az egész testem zsibbadni kezdett. Azután még hozzátette: – Örülök, hogy újra láttalak.

– Mit ért azon, hogy „újra”? – Már kezdtem rajtakapni magam. – Tudom, majd holnap, holnap. – Mindketten nevettünk. Az ajtóhoz mentem, megálltam, visszafordultam és ránéztem. – Viszlát, Szókratész – mondtam neki.

Mintha zavarba jött volna, azután kedvesen vállat vont. Azt hiszem, tetszett neki a megszólítás. Többet nem mondtam, csak hazamentem.

Másnap reggel átaludtam a nyolckor kezdődő órámat. Mire az edzés ideje elérkezett, már fenn voltam, indulásra készen. Először fel-le rohangásztunk a lelátó lépcsőin, majd Rick, Sid és én, más csapattársakkal együtt a földön feküdtünk izzadva, lihegve, nyújtva lábainkat, vállainkat, hátunkat. E szertartás alatt általában csendben szoktam lenni, de aznap úgy éreztem, mesélnem kell nekik az elmúlt éjszakáról. – Találkoztam egy furcsa fickóval tegnap éjjel, egy benzinkútnál – ennyit mondhattam mindössze.

A barátaimat jobban lekötötte a lábukban izzó, feszülő fájdalom, mint az én kis történeteim.

Néhány erőkézenállással, felüléssel és lábemeléssel könnyedén bemelegítettünk, azután megkezdtük az edzést. Amint újra és újra felrepültem a levegőbe – szálltam körbe a magas rúd felett, lengtem a lovon és egy új, izomfeszítő gyűrűgyakorlattal küszködtem –, az általam „Szókratésznek” elnevezett férfi mutatványain törtem a fejem. Összezavart érzéseim azt súgták, hogy kerüljem el őt, de ki kellett ismernem titokzatos lényét.

Vacsora után gyorsan átolvastam a történelem- és a pszichológiajegyzeteimet, nagyvonalú vázlatot készítettem egy angoldolgozathoz, azután kisiettem a lakásból. Este tizenegy óra volt. Kétségek támadtak bennem, amint közeledtem a benzinkúthoz. Tényleg akar még velem találkozni? Mit mondjak neki, hogy intelligens ember benyomását keltsem benne? Ott állt az ajtóban. Meghajolt és kezének egy intésével betessékelt az irodájába. – Vedd le a cipődet, kérlek. Nálam így szokás.

Leültem a díványra és a cipőmet a közelben raktam le, arra az esetre, ha sietve akarnék távozni. Még mindig nem bíztam a titokzatos idegenben.

Odakint eleredt az eső. A szoba színe és melegsége ellentétben állt az éjszakai sötétséggel, a gyülekező fellegekkel. Kezdtem felengedni. Hátradőltem és megszólaltam:

– Tudja, Szókratész, úgy érzem, mintha már találkoztunk volna korábban is.

– Találkoztunk is – mondta, ismét kinyitva agyamban a valóság és az álom közti határt megszüntető ajtót. Egy ideig nem szóltam.

– Szókratész, van nekem egy álmom. Maga is szerepel benne. – Ránéztem, de az arca semmit sem árult el.

– Sok ember álmában ott voltam már, ahogyan te is. Mesélj az álmodról – kérte mosolyogva.

Elmeséltem neki olyan részletesen, amennyire csak emlékeztem rá. A szoba mintha elsötétült volna, amikor a borzalmas jelenetek megelevenedtek bennem, és megszokott világom tűnni kezdett.

Miután befejeztem elbeszélésemet, így szólt: – Nagyon jó álom.

Mielőtt megkérdezhettem volna, hogy mit értett ezen, megszólalt a csengő, kétszer egymás után. Ponchóba bújt, és kiment a nyirkos éjszakába. Az ablakon át figyeltem őt.

Esténként ilyenkor volt a legnagyobb a forgalom: péntek esti csúcs. Meglehetősen mozgalmas volt az élet, egymás után érkeztek az emberek. Hülyén éreztem magam, amint csak ülök magamban, úgyhogy kimentem segíteni az öregnek, de ő mintha észre sem vett volna.

Autók végtelen sora tárult elém, kék színűek, pirosak, zöldek, feketék, személyautók, kis teherautók és külföldi sportkocsik. Az embereknek éppoly sokféle volt a hangulata, mint autóik típusa. Csak néhányan ismerhették Szókratészt, de többen kétszer is megnézték a férfit, mintha valami különöset, meghatározhatatlant érzékeltek volna benne.

Néhányan bulizós hangulatban voltak, hangosan nevettek, bőgették a rádiójukat, amíg vártak ránk. Szókratész együtt nevetett velük. Voltak mogorva vevők is, akik mintha különösen igyekeztek volna kellemetlenül viselkedni, Szókratész azonban egyformán udvarias volt velük – mintha az ő vendége lett volna mindenki.

Éjfél után az autók és a vevők megritkultak. A harsány hangok és élénkség múltával a hűvös levegő természetellenesen nyugodtnak tűnt. Amikor bementünk az irodába, Szókratész megköszönte a segítségemet. Vállat vontam, de örültem, hogy észrevette. Rég nem segítettem már senkinek semmiben.

A meleg irodában eszembe jutott, miről is beszéltünk. Amint lehuppantam a díványra, rá is kezdtem:

– Szókratész, lenne néhány kérdésem.

Kezeit imádkozóan maga elé téve a szoba mennyezetére bámult, mintha isteni segítségért vagy türelemért könyörögne.

– Mik lennének azok a kérdések? – érdeklődött.

– Még mindig kíváncsi vagyok, hogy ment fel a tetőre, és arra, hogy miért mondta, „örülök, hogy újra látom”. Azt is szeretném tudni, én mit tehetnék magáért, és maga hogyan lehet hasznos számomra. És az is érdekelne, hány éves.

– Kezdjük egyelőre a legkönnyebbel. A te időd szerint kilencvenhat éves vagyok.

Nem, kilencvenhat nem lehetett. Ötvenhat, esetleg hatvanhat, talán hetvenhat, de már az is hihetetlennek tűnt. De kilencvenhat? Hazudik, gondoltam. De miért hazudna? És még tudni akartam a többi megválaszolatlan kérdésre is a választ.

– Szókratész, mit ért azon, hogy az én időm szerint? Maga a keleti idő szerint él, vagy esetleg az űrből érkezett? – kérdeztem gyengén poénkodva.

– Miért, ki nem? – kérdezett vissza, és addigra már valószínűnek éreztem ezt a lehetőséget.

– Még mindig szeretném kideríteni, hogy mit tehetnénk mi egymásért.

– Egyszerű. Nem bánom, ha lesz még egy utolsó tanítványom. Neked pedig minden bizonnyal szükséged van tanítóra.

– Éppen elég tanárom van – mondtam meggondolatlanul.

– Valóban? – Elhallgatott egy kicsit, majd így folytatta: – Az, hogy megfelelő-e egy tanító, attól függ, hogy mit akarsz tanulni. – Könnyedén felkelt a székéről és az ajtóhoz sétált.

– Gyere velem, mutatni akarok neked valamit.

Elsétáltunk a sarokig, ahonnan az úton végig le lehetett látni az üzleti negyed és mögötte San Francisco fényeire.

– Dan, a világ egy iskola – mutatott körbe a horizonton –, és az élet az egyetlen valódi tanító. Számtalan tapasztalatot kínál, és ha a tapasztalatok egyedül bölcsebbé tehetnének, az idős emberek mind boldog, megvilágosodott mesterek lennének. De a tapasztalatban el van rejtve a lecke. Én segíthetek neked abban, hogy a tapasztalatból tanulva világosan láthasd a világot. Most nagy szükséged van a világosságra. Az intuíciód tudja, hogy így van, de az elméd tiltakozik. Sokat tapasztaltál már, de keveset tanultál.

– Nem tudom, Szókratész, úgy értem, nem mennék ennyire messzire.

– Nem, Dan, most még nem érted ezt, de meg fogod érteni. Messzire fogsz menni, még ennél is messzebbre, biztosíthatlak.

Éppen visszaindultunk az iroda felé, amikor egy fényes, piros Toyota futott be a kúthoz. Szókratész, miközben kinyitotta a tankot, tovább beszélt:

– A legtöbb emberhez hasonlóan téged is arra tanítottak, hogy kívülről szerezd be az információkat, könyvekből, folyóiratokból, szakértőktől. – Beakasztotta a benzincső végét a tartályba. – Te is nyitva vagy, mint ez az autó, és magadba fogadod a tényeket. Az információ néha szuper, máskor viszont alacsony oktánszámú. Tudásodat a kurrens piaci díjszabások szerint szerzed be, mint a benzint.

– Kösz, hogy figyelmeztetett. Két napon belül be kell fizetnem a tandíjat a következő szemeszterre!

Szókratész csak bólintott, és tovább töltötte az autó tankját. Amikor a tartály tele lett, még mindig pumpálta bele a benzint, amíg az ki nem folyt a földre. Patakokban csordogált a járdán.

– Szókratész, tele a tank, figyeljen oda, mit csinál!

Mintha nem is hallaná, amit mondok, tovább folyatta a patakot.

– Ahogy ez a tank, te is túlcsordulsz az előítéletektől, tele vagy használhatatlan tudással. Mielőtt bármit is megtanulhatnál, először is ki kell ürítened a tartályodat – közölte vigyorogva. Egyetlen kattanással elzárta a benzin folyását.

– Lennél szíves ezt eltakarítani innen? – kérdezte kacsintva.

Volt egy olyan érzésem, hogy nemcsak a kiömlött benzinről beszél. Gyorsan felöntöttem a járdát. Szókratész elvette a sofőrtől a pénzt és a visszajáróval együtt egy mosollyal is megajándékozta. Visszamentünk az irodába és letelepedtünk. Ott egy történetet mesélt nekem.

– Egy egyetemi tanár egyszer felment a japán hegyekbe, hogy találkozzon a híres zen szerzetessel. Amikor megtalálta, a professzor bemutatkozott, elmondta, milyen tudományos fokozatai vannak és megkérte, hogy a szerzetes tanítsa őt a zenre.

– Kér egy teát? – kérdezte a szerzetes.

– Kérek szépen – felelte a professzor.

A szerzetes tölteni kezdte a teát, amíg az el nem érte a csésze peremét, azután folytatta, amíg a folyadék ki nem futott az asztalra és csöpögni nem kezdett a földre.

– Elég! – kiáltotta a professzor. – Nem látja, hogy a csésze már tele van? Nem fér bele több!

– Ehhez a csészéhez hasonlóan maga is tele van már a saját tudásával és előítéleteivel. Ahhoz, hogy tanulhasson, először ki kell ürítenie a csészéjét – felelte a szerzetes.

Szókratész egy pillanatig mereven nézett rám.

– Kérsz egy teát? – kérdezte végül.

– Merhetek? – nevettem.

Szókratész teletöltötte a kannát forrásvízzel, és a villanyrezsóra tette. Viccesen megöklözött.

– Dan, te tele vagy használhatatlan tudással. Túl sok tényt raktároztál el magadban a világgal kapcsolatban, de igen keveset tudsz önmagadról.

– És most mit fog tenni, teletölt a maga tényeivel? – kérdeztem szurkálódva.

– Nem, én nem terhellek újabb tényekkel, megtanítlak inkább a „test bölcsességére”. Minden, amit valaha tudnod kell, az benned van; az univerzum titkai bele vannak vésve tested sejtjeibe. Azt soha nem tanultad, hogyan láss bele önmagadba, hogyan olvass a testedből. Egyetlen, amit eddig tehettél, az volt, hogy könyveket olvastál, és meghallgattad a tudósokat, remélve, hogy igazuk van. Ha megtanulod a test bölcsességét, tanító lehetsz a tanárok között.

Erőlködnöm kellett, hogy önelégülten el ne vigyorodjak. Ez a benzinkutas itt ostobának nevezi a professzoraimat, és arra céloz, hogy az egyetemi tanulmányaimnak semmi értelme sincsen!

– Persze, Szókratész, tudom, mit ért a test bölcsességén, de ezt én nem veszem be.

Lassan ingatta a fejét.

– Sok mindent értesz, de tulajdonképpen még semmivel sem vagy tisztában.

– Ez mit akar jelenteni?

– A megértés egydimenziós dolog. Az intellektus megértése az, ami ahhoz a tudáshoz vezet, amellyel te is rendelkezel. A ráébredés ugyanakkor háromdimenziós. Ez az egész test szimultán megértő képességén alapul, a fejen, a szíven és a fizikai ösztönökön. Csak a tiszta tapasztalatból származhat.

– Még mindig nem tudom követni.

– Emlékszel az első autóvezetés-leckédre? Azelőtt gyalogos voltál, értetted, mit jelent vezetni, de csak akkor ébredtél rá igazából, amikor első ízben magad is csináltad.

– Ez igaz – mondtam. – Emlékszem a „nahát, szóval ez az!” érzésére.

– Pontosan! Ez a kifejezés tökéletesen leírja, mit jelent a ráébredés. Egy nap ugyanezt fogod mondani az életről is.

Egy pillanatig nyugodtan ültem.

– Még mindig nem magyarázta el, mi az, hogy a „test bölcsessége”- szólaltam meg.

– Gyere velem – vezetett Szókratész a „privát” feliratú ajtóhoz. Amikor beléptünk rajta, tökéletes sötétségben találtuk magunkat. Először ideges lettem, de azután a félelmet várakozás váltotta fel bennem: nemsokára megtanulom az első igazi titkot, a „test bölcsességét”!

Hirtelen világos lett. Egy fürdőszobában voltunk. Szókratész hangosan belepisilt a vécébe.

– Ez a test bölcsessége – jelentette ki büszkén. Nevetése még akkor is visszhangzott a csempézett falak közt, amikor kimentem és leültem a kanapéra, a szőnyegre meredve.

– Szókratész, azt még mindig nem tudom… - kezdtem rá, amikor kijött.

– Ha már Szókratésznak nevezel – vágott közbe –, tiszteld meg ezt a nevet legalább annyival, hogy időnként én is feltehessek kérdéseket, amelyekre te válaszolsz. Mit szólsz hozzá?

– Rendben – feleltem. – Éppen most kérdezett valamit, amire én válaszoltam is, úgyhogy most én jövök. Ami azt a repülőmutatványt illeti, amit múlt éjjel láttam magától…

– Kitartó ember vagy, nem igaz?

– Az vagyok, ha nem lennék, most nem tartanék ott, ahol vagyok. Megint egy kérdés, amelyre egyenes választ kapott. Most jöhet az enyém?

Ezt elengedte a füle mellett.

– Hol is vagy most?

Lelkesen mesélni kezdtem magamról, de észrevettem, hogy nem vette figyelembe a kérdésemet. Azért elmeséltem neki múltam közelebbi és távolabbi eseményeit, és megmagyarázhatatlan depresszióimat is. Türelmesen, figyelmesen végighallgatott, mintha a világ minden ideje az övé lenne. Csak órákkal később fejeztem be.

– Nagyszerű – szólalt meg. – Azt azonban még mindig nem mondtad el, hogy hol vagy most.

– De igen, nem emlékszik? Elmondtam, hogyan jutottam idáig: kemény munkával.

– De hol vagy most?

– Mit ért azon, hogy hol vagyok?

– Hol vagy? – ismételte meg szelíden.

– Itt vagyok.

– Hol az az itt?

– Itt, az irodában, a benzinkútnál. – Kezdett idegesíteni ez a játék.

– De hol a benzinkút?

– Berkeleyben.

– Hol van Berkeley?

– Kaliforniában.

– Hol van Kalifornia?

– Az Egyesült Államokban.

– Hol az Egyesült Államok?

– A nyugati félteke egyik földrészén, egy nagy szárazföldi területen. Szókratész, én…

– Hol vannak a földrészek?

– A Földön – feleltem sóhajtva. – Befejeztük?

– Hol a Föld?

– A naprendszer harmadik bolygója a Naptól. A Nap a Tejútrendszer egyik kicsi csillaga. Így megfelel?

– Hol a Tejút?

– Te jó ég! – sóhajtottam türelmetlenül, a szemeimet forgatva. – Az univerzumban. – Hátradőltem és karba fontam a kezemet, mint aki jól végezte dolgát.

– És hol van az univerzum? – kérdezte Szókratész.

– Az univerzum, igen, szóval vannak elméletek, hogy milyen az alakja…

– Én nem ezt kérdeztem, hanem, azt, hogy hol van?

– Nem tudom. Honnan tudnám a választ?

– Erről van szó. Nem tudod a választ, és soha nem is fogod megtudni. Erre vonatkozó tudás nem létezik. Nem tudod, hol van a világegyetem, és így azt sem tudhatod, hol vagy te. Valójában semmiről sem tudhatod, hogy hol van, azt sem, hogy micsoda, és hogyan keletkezett. Ez rejtély. Az én ostobaságom ennek megértésén, a te megértésed viszont ostobaságon alapul. Én egy vicces bolond vagyok, te meg egy komoly szamár.

– Ide figyelj! Vannak dolgok, amiket még meg kell tudnod rólam. Először is, én máris valamiféle harcos vagyok. Átkozottul jól tornázom ugyanis. – Most már én is tegeztem. Az elmondottakat hangsúlyozandó, és hogy megmutassam neki, hogy igenis tudok spontán lenni, felálltam a kanapéról, és álló helyzetből egy hátraszaltót csináltam, kecsesen érkezve le a szőnyegre.

– Hé, ez nagyszerű volt – mondta. – Nem csinálnád újra?

– Nem rossz, igaz? Különben ez nekem gyerekjáték. – Mindent megtettem, hogy nagyképűség nélkül mondjam ezt, de egy büszke mosolyt nem tudtam elfojtani. Hozzá voltam szokva, hogy efféle mutatványokkal szórakoztassam a gyerekeket a strandon vagy a parkban. Ők is mindig kérték, hogy ismételjem meg.

– Rendben, Szok, akkor most figyelj. – Felugrottam, és éppen átfordultam, amikor valaki vagy valami meglökött a levegőben. A díványon találtam magam, összekuporodva. A mexikói takaró rám tekeredett, és betakart. Kidugtam a fejem alóla, és Szókratészt kerestem. Ugyanott ült a szoba másik végében, öt méterre tőlem, begubózva a székében, titokzatosan mosolyogva.

– Ezt hogy csináltad? – Legalább olyan zavart voltam, mint amilyen ártatlan képet vágott Szókratész.

– Tetszett az utazás? – kérdezte. – Akarod még egyszer? Ne mérgelődj ezen a kis botláson, Dan. Még egy hozzád hasonló nagy harcossal is előfordulhat ilyesmi időnként.

Dermedten álltam. Rendbe raktam a díványt, visszagyömöszöltem hátul a takarót. Kellett valamit csinálnom a kezeimmel; időre volt szükségem, hogy gondolkozzam. Hogyan csinálta? Még egy kérdés, amire nem fogok választ kapni.

Szókratész puhán kisétált az irodából, hogy megtöltse egy háztartási holmikkal telerakott kis teherautó tankját. Elindult, hogy még egy ember útját felvidítsa – gondoltam magamban. Azután becsukott szemmel azon tűnődtem, Szókratész vajon miért hány fittyet a természeti törvényeknek, vagy legalábbis a józan észnek.

– Szeretnél megtudni néhány titkot? – Nem is hallottam, amikor bejött. Ott ült a székben, keresztbe vetett lábakkal.

Én is keresztbe tettem a lábaimat és előredőlve figyeltem. Megtévesztett a dívány puhasága, egy kicsit túlságosan is előredőltem és megbillentem. Mielőtt ki tudtam volna bogozni a lábaimat, arccal lefelé elvágódtam a szőnyegen.

Szókratész magánkívül volt a nevetéstől. Gyorsan felültem, mint aki nyársat nyelt. Amikor merev képemre nézett, Szókratész teljesen elgyengült, olyan jól mulatott. Jobban hozzá voltam szokva a dicsérethez, mint ahhoz, hogy kinevessenek, úgyhogy szégyenkezve és dühödten ugrottam fel. Szókratész hirtelen abbahagyta a nevetést, uralkodott az arckifejezésén és a hangján.

– Ülj le! – rendelkezett, a díványra mutatva. Leültem. – Azt kérdeztem, hogy akarsz-e tudni egy titkot.

– Persze – a háztetőkkel kapcsolatban.

– Csak azt mondhatod meg, hogy akarsz-e hallani egy titkot. Azt, hogy mi lesz az a titok, én döntöm el.

– Miért kell nekünk mindig a te szabályaid szerint játszanunk?

– Mert ez az én benzinkutam, csak azért. – Szókratész túlzott ingerültséggel beszélt. Lehet, hogy még mindig hülyéskedett velem. – Na, most figyelj! Jut eszembe, elég kényelmesen ülsz? Úgy értem, stabilan? – Kacsintott. Én csendesen csikorgattam a fogaimat.

– Dan, mindenféle helyet akarok mutatni neked, és mindenféle történetet akarok elmesélni. Ismerek olyan titkokat, amelyek érdekelhetnek, de mielőtt együtt az útra lépünk, tisztán kell, hogy lásd: egy titok értéke nem abban rejlik, amit tudsz, hanem abban, amit csinálsz.

Szókratész egy régi szótárt vett elő a fiókjából, és feltartotta a levegőbe. – Használd mindazt a tudást, amivel rendelkezel, de ismerd ennek a határait. A tudás magában még nem elegendő; nincsen szíve. Nincs az a tudás, amely táplálhatná vagy erősíthetné a szellemet; mely a végső boldogságot és békét elhozhatná. Az élethez több kell, mint tudás, az élethez intenzív érzés és állandó energia szükséges. Az életben a megfelelő cselekvésre van szükség, ha a tudás megelevenedik.

ERRE SZÜLETTÉL

Találj rá te is arra az életre, amire születtél!

Ez a könyv 25 év alatt emberek százezreinek mutatott utat. Ismerd meg az ősi bölcsességen alapuló életfeladat-rendszert, ami az egyszerűen kiszámítható születési számod alapján segít rálelni arra az ÉLETRE , amelyre SZÜLETTÉL.

Dan Millman feltárja az egyes életutakkal kapcsolatos – az egészség, a pénzügyek és a szexualitás terén jelentkező – legfontosabb feladatköröket, tehetségeket, valamint azokat az irányelveket, amelyek követésével rálelhetünk a velünk született vágyainknak és képességeinknek megfelelő megélhetési forrásra.

RENDKÍVÜLI PILLANATOK

„Egyetlen pillanatot sem tekintek mindennaposnak,
bármilyen világiasnak vagy rutinszerűnek tűnjék is.
Osztatlan figyelemmel írok, ülök, eszem és lélegzem…
Nem az élet változott meg, hanem én.”

A békés harcos útja című könyv szerzője, Dan Millman megmutatja, hogyan tudunk békés harcos módjára cselekedni, és a szándékot cselekvéssé, a nehézségeket erővé, az élettapasztalatunkat bölcsességgé alakítani.

A BÉKÉS HARCOS SZENT UTAZÁSA

Az elveszett évek

A békés harcos útjának folytatása a legtöbb folytatástól eltérően nem ott kezdődik, ahol az előző könyv véget ért. A korábbi regény közepén Szókratész, az öreg tanítómester utazásra küldi Dant. Ez a könyv a tanulóút története. Dan Chia Mama, az idős hawaii sámánasszony segítségével járja be az emberi gondolkodás, az emberré válás hét szintjét. Az árnyék és fény világában belső próbákon megy keresztül, és megrázó látomásokat tapasztal. A békés harcos útjára lép: a bölcsesség és szeretet útjára. Szent utazása mindannyiunk szívét megvilágítja.

ÉLJ CÉLTUDATOSAN

Egyenes válaszok az élet kérdéseire

A volt világbajnok atléta, edző és tanító, Dan Millman tovább csiszolja előző könyvei tudását. Salamoni bölcsességet és józan paraszti észjárást egyesítő, derűs stílusban adja közre meglátásait, amelyek időtlen elveket mozgatnak meg. Terítékre kerül a pénz és a munka, a gyermeknevelés és a fontossági sorrend megállapítása, a táplálkozás és az egészség, a döntéshozatal és a válás, az egyszerűség és a spiritualitás, a meditáció és az erkölcs, a testi örömök és a félelem, az élet és a halál, és még sorolhatnánk. Újszerű meglátásai és személyes útmutatásai intuitív felismerésekhez vezetnek minket saját életünkkel kapcsolatban: hozzájárulnak az önelemzéshez, és elősegítik, hogy önmagunkba mélyedve ráleljünk benső igazságainkra.

AZ ÉLET NÉGY CÉLJA

Találd meg életed értelmét egy változó világban!

A négy életcél segítségével valamennyien óriási lépést tehetünk az önismeret, az intuíció és a valódi bölcsesség terén!

Az első életcél szerint a föld nem más, mint egy iskola, ahol az élet különböző területei a tantárgyak. A második életcél segítségével megtalálhatjuk a számunkra legmegfelelőbb hivatást, és megtanulunk bölcs döntéseket hozni. A harmadik életcél által megismerjük életfeladatunkat. A negyedik életcél összefogja, kézzelfoghatóvá és könnyen kezelhetővé teszi az első hármat.