Jón Kalman Stefánsson

Versek

– szemelvények –

Fordította
Egyed Veronika

Ez a könyv az Izlandi Irodalmi Központ támogatásával jelent meg.

LJÓĐ 1988–1994
Copyright © Jón Kalman Stefánsson, 2020
Published by agreement with Copenhagen Literary Agency ApS, Copenhagen
DJÖFLARNIR TAKA Á SIG NÁĐIR OG VAKNA SEM GUĐIR
Copyright © Jón Kalman Stefánsson, 2021
Published by agreement with Copenhagen Literary Agency ApS, Copenhagen
Hungarian translation © Egyed Veronika, 2024
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2024
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

TYPOTEX VILÁGIRODALOM
ISBN 978 963 493 311 3
ISSN 2064-2989

Typotex Kiadó
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Juhász Emese
Szerkesztette: Veress Kata
Borítóterv: Köves Lili
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Vadászengedély
az örökkévalóságra
(1988)

Te

hajnal

kemény napsugarak

nem tudják letörölni a vastag porréteget

a könyvek sorairól

és gyötörten kel az éj romjaiból

golyóbiztos szavakat mormolva

talán csak magának

a padlón újsághegy növekszik

gyakoriak

az éhhalál lavinái, az embereket felverik

csizmák durvaságával mikor még éjszaka van

és eltűnnek

és mintha rángások futnának karokon

mintha ökölbe akarnám szorítani a kezemet (például

hogy a világot mentsem), de fölöttem

szétszaggatják az eget a szemek és a

vízcsobogás csendjét nem töri meg semmi

már elfeledett helyen tartom

a borotvapengét és

utolsó gondolatom

te leszel

Az istenek
sugárhajtóművéből
(1989)

Reuters. Reykjavík

Adáshiba

miatt

az a döntés született,

hogy az emberi szellem legfőbb csúcsa

innentől legyen

a síkság.

Megkérdezte,
egy lakatlan szigetre
mit vinnék magammal
(1993)

Tizedik érzelem egy nőhöz

hozzád írt verseim olyanok mint a vulkánkitörés

a tenger fenekén

te a hajóban vagy

ami elmegy

elmegy messze

te pedig új

vizeket hódítasz

Egyéb versek
(1994)

Sorsdöntő nyári este

Mikor a gazda meg akarta nagyobbítani a kaszálót,

hívták a markolós embert.

Kint a lápon egész héten át sárgán morgott a markoló.

Délben az ember bejött ebédelni, dohány-

szaga volt.

— — — Egyik este, mikor elnémult már a markoló,

beugrottam az egyik árokba, és megrettentem,

mert földes koponyára léptem. De

világos nyári este volt, és madárének, a sötétség

még csak halvány gyanú. A koponya mellett

egy halom kővé vált szó. Néhányat

habozás nélkül a nyelvem alá dugtam.

Mikor felkapaszkodtam az árokból,

láttam, hogy a hegy már nem

hegy többé.

Az ördögök
lefekszenek aludni,
és istenként
ébrednek fel
(2021)

Isten szépet álmodó kutya

A másodikon lakom,

mert az ember mindig törekedjen az ég felé,

ahol az idő lassabban telik,

a kékségbe feledkezik, bóbiskol

a csillagok közötti sötétben,

közel lakom az éghez, ezért látom, ahogy

a távoli hegyekre rásüt a felkelő nap,

látom a napokat ébredni ismeretlen helyeken

Alattam nyolc méterrel

három férfi járdakövet rak, ketten

beszélgetnek, olyan nyelven, amit nem értek –

azt sem tudom, melyik szó jelenthet

szerelmet, melyik szendvicset

ezért nem tudhatom, hogy szerelmesek-e,

vagy éhesek;

talán mindkettő

Isten hajdanán összezavarta nyelvünket,

hogy ne értsük egymást,

talán fenyegette

az emberi megértés,

az összefogás ereje,

és éket vert közénk

De két isten van

az, aki elítél és az, aki megérteni igyekszik

az egyik városokat pusztít, és fél a sokszínűségtől,

ő a tankok,

katonai parádék, érdekek istene, a gyanakvásé,

a másik járdakövet rak,

és fénybe borítja a hegyeket

Az egyik a hadsereg ura, valószínűleg

a tőzsdéé is, bizonyos szögből nézve olyan,

mint a sátán, kardja

lenyesi a járdakövet rakók

kezét

a másikat nem érdeklik a seregek,

tankok, uralom, de szeret

mezítláb járni

a fűben, szeret hideg

sört kortyolni a forróságban, ő a

hegyeken a reggeli nap

a szépet álmodó kutya is,

a fortyogó kávé,

az eltérő nézetek szabadsága,

az iskolából hazaérő gyerek,

aki nyelveket tanul,

hogy távoli országokban

járdakövet rakhassunk

az egyik azért él, mert nem merünk benne

nem hinni,

a másik azért, mert muszáj, hogy valaki

a hegyek

hajnalpírja legyen

Az egyiknek rád van szüksége

Nekünk meg a másikra

Utószó

Ötszáz példányban jelentettem meg Az éjszakát

„Miért kell így pazarolni a papírt?” – ez volt az első kritika végkicsengése, amelyet 1988 márciusában megjelent verseskötetemre, a Vadászengedély az örökkévalóságra címűre kaptam. Első verseskötet, első kritika. Négy évvel azután, hogy írásra adtam a fejem.

Az időt sohasem könnyű megérteni, ha visszatekintünk, az események, incidensek hajlamosak eltolódni, összekeveredni. Az emlékeink nem időrendszerű, engedelmes ábécéként működnek bennünk, amelyet könnyedén és magabiztosan el tudnánk sorolni elejétől a végéig. Vannak azonban dolgok, amik bizonyosak, így például, hogy 1976 januárjában költöztem Reykjavíkból Keflavíkba, késő este érkeztem meg, a sötét hónap legelején. A Keflavík felé vezető úton olyan sötét volt, hogy egy darabig azt hittem, eltűnt a világ, elveszett; hogy az örökkévalóság ez a sötét hátsó ülés, ahol az egyetlen zaj a motoré és a kerekek andalító forgásáé. Kellemes érzés volt. De életünkben az örökkévalóság nem mutatkozik meg előttünk, esetleg néha egy-egy versben. Meg persze a zenében. Megérkeztem Keflavíkba, iskolapadba ültem. Három és fél évvel később, vagyis 1979 tavaszán véget ért az iskolakötelezettségem, dolgozni kezdtem. Kőművessegédként és vágóhídon kaptam munkát, aztán az évet hajósinasként zártam a parti őrség hajóján. Tizennégy napig tartott az út, én végig tengeribeteg voltam.

Csodabogarak vagytok, de a mondanivaló esetlen szó, cseréljük ki

Keflavík a hetvenes évek végén; még a halászati kvótarendszer bevezetése előtt. Rengeteg halfeldolgozó üzem és hűtőház, a kikötő pedig – ami manapság többnyire üres, mint egy zárójel a semmi körül – tele volt mindenféle fajtájú és méretű halászhajókkal. A falu nyüzsgött az élettől, kellettek a dolgos kezek, egy tizenöt éves kamasz számára pedig továbbtanulás helyett kézenfekvőbb volt elmenni dolgozni. Ráadásul teljesen bizonytalan voltam, nem láttam értelmét, hogy folytassam a tanulást. A szakmunkához túl ügyetlen voltam, az elmélethez nem elég okos; a matematika és a nyelvtan érthetetlen, titkos nyelvnek tűnt egy másik naprendszerből. A tizedik osztályban megbuktam matekból, izlandiból épp átmentem, a többi jegyem is hasonlóan alakult. Bár persze történelemből évfolyamelső lettem, de ez inkább afféle félreértésnek vagy mágneses elhajlásnak volt tekinthető. Későn értem, sokáig gyerek maradtam, kriminálisan vörös hajú; göndör loboncom nem tűrte a fésűt, és néha annyira dadogtam, hogy szétmállottak a számban a szavak. Félresikerült példány. Otthagytam az iskolát, tétován beléptem a munka világába, és a következő három évben halat sóztam vagy szárítottam, kivéve ősszel, olyankor Búðardalurben dolgoztam a vágóhídon.

Remek évek voltak ezek. A nyugat-izlandi Dalir 1975 tavaszától a második hazámnak számított, ott mindig jól éreztem magam, de délen sem volt rossz, különösen Sandgerðiben a halgyárban. Bár kemény munka volt, sokszor olyan hidegben, hogy megállás nélkül folyatni kellett a vizet, nehogy megfagyjon, de biztonságban éreztem ott magam a világtól – amíg a halgyárban teljesítettem az előírtat, nem kellett döntést hoznom a jövőről… … …

Tartalom

Vadászengedély az örökkévalóságra (1988)

Te

Lázár

Autóbaleset

A világosság

Homo sapiens

Az istenek sugárhajtóművéből (1989)

Reuters. Reykjavík

Egykor

Neked

Repülővers

A halál napja

Kőből hegy

Kezekből szárnyak

Az utolsó kézműves

Éjfél után I.

Megkérdezte, egy lakatlan szigetre mit vinnék magammal (1993)

Tizedik érzelem egy nőhöz

Tizenegyedik érzelem egy nőhöz

December

Indokolatlan (avagy névtelen kocsmavers)

Gyász

Kutyasors

Egyéb versek (1994)

Sorsdöntő nyári este

Az ördögök lefekszenek aludni, és istenként ébrednek fel (2021)

Isten szépet álmodó kutya

A boldogságon is sebet ejt a gyász

Az északi fényből hajnalpír lesz

Néha mint egy régi sláger

Tudhatod, hogy a világ sokféle

Emlékszem a napokra

Mikor valaki elmegy

Van-e igazi élet

Az élet, maga az élet

Mosolyt üstököshöz hasonlítani (SH-nak)

Hét százalék élet, kilencvenhárom százalék halál

Talán van benne madárdal

A halál nem szereti a viccet

Hajnalodik a város

Az istenek hasznáról

Utószó

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót! Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 311 3

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font License
Montserrat – Apache License, Version 2.0

www.interkonyv.hu