A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Matt Haig: The Midnight Train

First published in Great Britain in 2026 by Canongate Books Ltd, 14 High Street, Edinburgh EH1 1TE

Fordította: Szabó Luca

The Midnight Train

Copyright © Matt Haig, 2026

All rights reserved.

Copyright licensed by Canongate Books Ltd. arranged with Andrew Nurnberg

Associates International Limited.

Hungarian translation © Szabó Luca, 2026

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2026

Extract from The Talented Mr Ripley by Patricia Highsmith published by

Vintage Classics. Copyright © Patricia Highsmith, 1955, 1956.

Copyright © renewed by Patricia Highsmith 1983.

Reprinted by permission of The Random House Group Limited.

Copyright © 1993 Diogenes Verlag AG Zürich, Switzerland.

All rights reserved.

Extract from The Grapes of Wrath by John Steinbeck published by

Penguin Books. Copyright © John Steinbeck 1939. Copyright © renewed

by John Steinbeck, 1967. Reproduced with permission from

Curtis Brown Group Ltd on behalf of McIntosh & Otis Inc.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes

hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Tördelő: Baseline Stúdió

Borítóterv: Sara Wood, Jim Tierney

Korrektúra: Varga Virág, Dobos Attila

ISBN 978-615-110-133-9

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Andreának

Nászút

A vízitaxi a lagúna vizét szelte, és a két ifjú nászutas megbabonázva itta magába a látványt.

Wilbur megszorította Maggie kezét, és hozzásimult. A kis hajó hátuljában ültek, előttük, a víz felszínén megcsillantak a napsugarak.

– Szeretlek, Mr. Budd – szólt Maggie a legnagyobb természetességgel.

– Én is szeretlek téged, Mrs. Budd.

Maggie halkan nevetett azon, mennyire furcsán és hivatalosan is hangzik ez.

Egymás kezét fogták, miközben a hajó a város felé haladt, ujjaik úgy fonódtak egymásba, mint egy növény gyökerei. 1974. augusztus kilencedike volt.

Wilbur elfordította tekintetét a látványról, és azt az embert nézte, akit gyerekkora óta ismert.

– Mindig így leszünk, igaz? – kérdezte Maggie.

A férfi biztatóan mosolygott.

– Persze. Miért is ne lennénk?

Amikor a lagúna összeolvadt a Canal Grandéval, megcsókolták egymást.

– Nem is tudom. Van, ami idővel megváltozik.

– De nézd csak meg Velencét! Évszázadok alatt mit sem változott. 1974-et írunk, de akár azt is hihetnénk, hogy 1574-ben járunk.

A nő a várost figyelte.

– Igaz. Ne foglalkozzunk az idővel! Legyünk olyanok, mint Velence!

Wilbur nézte őt, ahogy felemeli Pentax márkájú fényképezőgépét, az apjától kapott nászajándékot, a dózsepalotára irányítja, annak rózsaszín-fehér, kőből épített homlokzatára, és a lagúna fölé bizánci lázálomként magasodó, aprólékosan kidolgozott boltívekre.

– Örökkön örökké – tette hozzá a férfi nevetve.

A nő férje kócos hajába túrt – sosem volt még olyan hosszú, mint akkor.

– Igen, örökkön örökké, az idők végezetéig.

A hajó kissé lassított.

– Az ott a Hotel Proserpina – mutatott a hajós egy szép, ám rozoga, terrakotta falú épületre.

Wilbur és Maggie még sosem járt külföldön, és egzotikusnak, ígéretesnek érezték az eléjük táruló látványt. Abban a pillanatban egyikük sem vette észre a partról őket figyelő alakot, azt, aki annyira hasonlított Wilburre, hogy meg sem lehetett különböztetni egyiket a másiktól.

Egy órával később könnyed csendben üldögélve boroztak a Canal Grande partján egy kávézóban, és nézték a várost.

Wilbur ugyanazt a szandált, trapézfarmert és rövid ujjú, zöld inget viselte, mint a repülőn, Maggie pedig egy narancssárga overallt. A férfi azt mondta, a nő úgy fest, akár egy filmcsillag, mire a nő azt felelte, ne butáskodjon, de azért mosolygott.

Egy turistákkal teli vaporetto úszott el mellettük. Maggie visszaemlékezett az esküvőre.

– Sosem láttam még olyan boldognak anyádat. Szóba se hozta… – Elhallgatott, nem akarta elrontani a pillanatot.

– Dougie-t? Tényleg nem. Sosem láttam még ilyennek anyukát. A történtek óta legalábbis. Szerintem ehhez a gin is hozzájárult. Apád is…

– Nézzenek oda! – vágott a szavába Maggie, és mosolygott a tűző nap sugaraiban.

– Hova?

– Rád! Úgy ülsz azon a széken, hátradőlve, mint egy császár!

– Csak boldog vagyok.

– Helyes. Ez a nászutad.

Wilbur érezte, hogy felesége most kicsit alaposabban is szemügyre veszi.

– Nem a boltra gondolsz?

A fejét rázta.

– Nem, nem – hazudta, vagy legalábbis füllentette. – Most épp nem. Most te vagy minden gondolatom. Eléggé le is foglalsz…

Akkoriban igazán semmiségnek tűnt ez az elégedettség. Vízként folyt át az ujjaik között, és azt hitték, ez mindig így marad, sosem szárad ki az a patak. Csak folyik és folyik, és sohasem kell majd azon töprengeniük, hol is van a forrása. És sosem kell majd minden erejüket megfeszítve a kezükkel meríteni belőle, és inni, inni. Mintha az élet örökké nászút maradhatna.

A bor után a San Giovanni Elemosinario-templom felé indultak. Maggie játékosan énekelte kedvenc dala, a „Bridge Over Troubled Water” egy részletét, és már feltűnt a távolban a Rialto híd.

Elegánsan öltözött, olasz párok mellett haladtak el. Nyitott ingeket, csinos ruhákat láttak. Tangóharmonikán játszó utcazenészt. Egy idős amerikait, aki hosszú pipát szívott, és társával a jazzről beszélgetett.

– Annyira más itt, nem? – állapította meg Maggie.

Felpillantott, és körbenézett. Magába szívta a színeket. Terrakotta és rózsaszín, némi sárga, sötétkék zsaluk. A napsütésben úgy tetszett, mintha mindent mézzel kentek volna be.

– Mihez képest?

– Amit az eddigi életünkben ismertünk.

A férfi nevetett. Sosem volt még olyan boldog, mint akkor. Boldogabb, mint amit legsötétebb napjaiban valaha is képzelt. Csak azért, mert a csatorna partján sétált, és az imádott nőre nézhetett.

Maggie-hez fordult, aki élettel teli, széles mosollyal ajándékozta meg. Arca őszinte és tiszta volt, mint aznap, amikor először találkoztak. Az egész nő az volt. Kemény, mint a sheffieldi acél, és meleg, akár a nap. Megbabonázta a férfit. Neki köszönhetően átmenetileg elfelejtette a múltban szerzett sebeit, és remélte, ő is ilyen hatással van a feleségére. Nem akart beleszeretni Maggie-be, sem másba, hiszen a szerelem veszélyes. De most, hogy így alakult, hálás volt érte. Mellette egésznek érezte magát, mint egy kérdés, amely megtalálta a hozzá illő választ.

Wilbur megállította Maggie-t, és megcsókolta, mielőtt felmentek volna a Rialto hídra.

– Ideköltözhetnénk – jelentette ki.

Majd pár perccel később, amikor elsétáltak a hídon egy könyvárus bódéja mellett:

– Eladhatnám a boltot.

Csak viccelt. Hiszen még épphogy megérkeztek Velencébe! Ugyanakkor komolyan is beszélt, abban az értelemben, hogy felszínre tört benne a szabadság és a spontaneitás.

– Mihez kezdenénk itt? – kérdezte Maggie, aki átadta magát a képzeletnek.

– Te művész lennél… Vagy képzőművészeti tárlatvezetéseket tartanál.

– Te meg nyithatnál egy kis könyvesbódét, mint a hídon…

Ekkor hallotta meg Wilbur a suttogást. Egészen közel a füléhez. Hideg leheletet érzett.

Kapaszkodj ebbe!

Megvakarta a fülét.

– Minden rendben, drágám? – kérdezte a nő.

– Persze, persze. Csak egy szúnyog volt.

Nem tulajdonított neki nagy jelentőséget. Előfordul, hogy az ember gondolatai egészen hangosak. Ennyi az egész.

Megszorította Maggie kezét. Kábultnak, zavarodottnak érezte magát abban a hőségben, a tömegben, mégis akkor volt a legboldogabb egész addigi életében.

Folytatták a sétát, ám hamarosan megint megragadta valami Wilbur figyelmét, amit nem lehetett csak úgy elhessegetni. Maggie aggodalmasan sandított rá, talán azt hitte, férje a testvérére gondol. De nem. Előttük, az oszlopcsarnokban, egy üvegszobrokat árusító kis üzlet mellett nagyon furcsa látvány tárult a férfi szeme elé, egészen rettegéssel töltötte el.

A levegőben egy halvány férfialak körvonalazódott. Nem volt épp átlátszó, de nem is volt egészen ott. Az a férfi volt, aki érkezésükkor is figyelte őket, ezúttal azonban nem maradt észrevétlen. Ez a férfi félelmetesen hasonlított Wilburre, egyenesen a hasonmása volt. Ugyanolyan szandált, trapézfarmert és rövid ujjú, széles gallérú, zöld inget viselt. Ugyanolyan borzas haja volt, még a pajeszuk is megegyezett. Vékony, nagyjából száznyolcvanöt centiméter magas volt. Az 1974. augusztusi, huszonkilenc éves Wilbur volt az, aki tenyerében tartotta a világot.

Ez a másik Wilbur észrevette, hogy a férfi meglátta, és integetett neki, mintha ez volna a világ legtermészetesebb dolga. Wilbur bizonytalanul felemelte a kezét.

– Szívem, jól vagy? – kérdezte Maggie aggódva.

A férfi nem akarta megijeszteni, ezért megrázta a fejét.

– Persze, csak már beleőrülök ebbe a hőségbe.

– Gyere, fiam! – szólt a nő, és kissé eltúlozta a tájszólását. – Tudod, mi kell neked? Egy jó kis rémisztő templom meg egy Tiziano.

A férje nevetett. Folytatta útját, ám ekkor még valamit hallott.

Halk vonatfüttyöt és ritmikus pöfögést.

Szinte olyan volt, mint egy állomásról kifutó vonat hangja.

Ötvenkét évvel később…

A fonal

Wilbur Budd éjfél körül halt meg, de nem emlékezett tisztán a részletekre.

Épp a háza előtti, apró kaviccsal felszórt felhajtón állt, és elbúcsúzott a zongoratanárától.

– Köszönöm – mondta kissé kifulladva, miután végiggyalogolt a házán. – Érezze jól magát ma este Cambridge-ben!

A zenetanár kinyitotta a rá váró kocsi ajtaját. A negyvenes éveiben járt, feleannyi idős volt, mint a tanítványa. Ennek ellenére már sínen volt az élete. Elmosolyodott a délutáni napsütésben. Közben Wilbur kertésze a fűnyíró traktoron ült, a vad mezőkig elnyúló gyepet gondozta. Április volt, szombati nap. Az ég kék volt, gyenge szellő lengedezett, és a távoli forgalom zaját túlharsogta a madarak csicsergése. Napsütéses, hűvös nap volt, az ilyenek pettyezik reménnyel a tavaszt.

– Úgy lesz. És köszönöm a beszélgetést. Ne feledje, amit mondtam, ne siesse el a zongorajátékot! Csak szépen, lassan, egyenletesen. Előbb-utóbb kialakul.

– Igen – bólintott Wilbur. – Biztosan így lesz.

Kissé szédült. Volt némi hányingere.

Felemelte erőtlen karját, kinyitotta a kaput, és integetett a vidéki úton végigporoszkáló nő után, majd megtette a rövid utat vissza, a házához.

Már két éve vett zongoraleckéket, azóta, hogy meglátta a hirdetést a zenebolt kirakatában. Az orvosa beszélt neki arról, mennyire fontos, hogy most, nyolcvan fölött is tanuljon új dolgokat, ő pedig minden héten alig várta az órát.

Visszaért a házba, és a járólappal kirakott folyosón át az óriási nappaliba ment, a zongorához.

Megint különös érzés lett úrrá rajta. Ezúttal nyomást érzett a bal vállában, de ez hamar elmúlt, és hozzálátott a darab gyakorlásához. Észben tartotta, hogy nem szabad elsietnie.

A zene fonalként kötötte össze az évtizedeket, úgy, ahogy semmi más. Végül is egy dal mindig az idő fonalát rángatja, egésszé ölti össze a sok különböző pillanatot. Keserédes érzés volt, a tű néha szúrt. Ez a zenedarab túl sok emléket hordozott. Mégis, az élete olyan volt, amilyen, úgy alakult, ahogyan.

A darab felénél járt, éppen az ezt igyekezett elérni a kisujjával, amikor megszólalt a telefon. A vezetékes. Eltartott egy darabig, mire odaért hozzá – a lába már nem úgy működött, mint régen. Semmi sem volt olyan. Lélekben felkészült az újabb marketingcélú, esetleg robothangú hívásra. Manapság nem igazán számíthatott másra.

De nem. Nem robothang szólt bele, nem is csaló. Sem a marketinghez, sem a mesterséges intelligenciához nem volt köze.

– Halló! Wilbur beszél?

Nagyon régen hallotta már utoljára ezt a hangot. Évtizedekkel korábban. Kicsit halkabban, gyengébben szólt, de kétség sem fért hozzá, hogy ő az.

Maggie

– Maggie! Te jó ég! Maggie, te vagy az?

A férfi megtántorodott, ezért inkább leült a legközelebbi székre. A szoba túlsó végében, a kandalló felett ott lógott az esküvői fényképük, a számos „Az év brit üzletembere”-díj körében. Wilbur és Maggie, amint kilépnek a templomból.

– Igen, én vagyok.

– Honnan szerezted meg ezt a számot? – A kérdést rögtön megbánta. Mintha azonnal védekező álláspontra helyezkedett volna. Semmit sem szeretett volna jobban, mint hogy Maggie-nek meglegyen az ő telefonszáma, és fel is hívja, a kérdés mégis szerencsétlenül hangzott.

– Te adtad meg, emlékszel? Hat évvel ezelőtt írtál nekem a Facebookon.

– Ja! Ja, igen. Tényleg. Azt hittem, nem kaptad meg azt az üzenetet.

– Megkaptam. Nem facebookozom, de azért láttam. Csak nem tudtam, mit mondjak…

Wilbur megint érezte a nyomást a vállában. Csak nézte a képet, amelyet eltorzított egyik díja műanyag lapja. Maggie nevetett, Wilbur könnyeden mosolygott. Papíron húsz évig voltak házasok, de ha őszinték vagyunk, a házasságuk már sokkal korábban meghalt. Ám az esküvőjük napján még azt hitték, örökké tart majd.

– Hol vagy?

– Sheffieldben. És te? Bedfordshire-ben, igaz?

– Igen, Clophillben. Elragadó kis falu. – A férfi kis híján hozzátette: csak nagyon magányos vagyok. – Maggie, úgy örülök, hogy hallom a hangodat…

Különös volt. Ennyi év után nem is tudta, mit mondjon a nőnek. Mintha az idő múlása bizonyos hivatalosságot hozott volna magával. Hogyan lehetséges, hogy egy ember, akivel valamikor minden éjjel együtt aludt, évek hallgatása alatt idegenné válik? Mintha az emberiség természetes működése volna, hogy hihetetlenül távol legyünk egymástól, eltekintve néhány rövid megszakítástól.

Újra megpróbálta:

– Sok mindent akarok neked mondani. Kérdezni. Bocsánatot akarok kérni…

– Ne butáskodj, Wilbur! Hol van az már?

– Nagyon furcsa, hogy ezt mondod. Zongorázni tanulok. – Viharvert kezére nézett. Az erei mintha egy ismeretlen város térképét adták volna ki. – Minden szombaton órákat veszek. Épp a „Bridge Over Troubled Water”-t játszom, és eszembe jutott, mennyire szeretted ezt a dalt. Visszarepített a…

– A régi, szép időkbe.

– Igen, a régi, szép idők…

– Wilbur. Wilbur…

Ezt határozottan mondta. A férfi rádöbbent, hogy csak hablatyol, de róla semmit sem kérdez.

– Ne haragudj, Maggie. Hogy vagy? Nagyon rég nem beszéltünk. Láttam az interneten, hogy kiállításod nyílt…

– Jaj, az már sok éve volt! – vetette közbe a nő szinte félénken. – Már alig-alig alkotok.

Wilbur attól félt, azt akarja elmondani neki, hogy haldoklik. Legfőképpen ebből az okból szokták megkeresni a régi ismerősei: közölték vele, hogy haldokolnak, vagy egy közös ismerősük haldoklik.

– Micsoda butaság!

– Micsoda?

– Ez a hívás.

– Örülök, hogy felhívtál.

– Semmi okom nem volt telefonálni neked. Sőt, mindig is azt mondogattam magamnak, sosem teszem meg…

– Ó, igen, értem.

– Nem haragból. Csak ez egy kicsit szomorú, nem igaz? De aztán nemrégiben az jutott eszembe, hogy mégis… Nos, hallani akartam a hangodat. Nevetséges.

– Nem, dehogyis. – Wilbur elmosolyodott. – Elég különleges hangom van.

A nő nevetése szomorú kis hanggal ért véget.

– Nos, a tájszólásodat még mindig kiérezni. Épphogy – jegyezte meg.

– Épphogy.

– Meghallgathattam volna valamelyik beszédedet az interneten. Vagy valamelyik televíziós interjúdat.

– Jaj, jobb, ha nem…

– Csak hallani akartalak.

Wilburnek eszébe jutott, amikor Maggie mellett ült a park egyik padján, miközben a nő lerajzolta a tavat. Mintha egy élet telt volna el azóta.

– Itt vagyok. Nagyon sok mindent szeretnék kérdezni. Nagyon sok mindent szeretnék tudni.

Egy ideig hallgattak. A férfi úgy képzelte, a nő arra gondol: Bárcsak mindig ilyen lettél volna!

Eszébe jutott, mennyi mindent nem tud a volt feleségéről. A külön töltött évtizedek sok rejtélyt szültek. Van párja? Vagy volt valamikor? Boldog? Szerzett új barátokat? Megvannak még a régiek? Milyen műsorokat néz a tévében? Hogyan telnek a napjai? Milyen az életminősége? Könnyen tud még járni? Mi a véleménye a világ állapotáról? Milyen a kilátás az ablakából? Kóstolta már a matchát? Hogy érzi magát?

– Nem tudom, el akarok-e mondani neked bármit is – szólalt meg a nő.

Wilbur agyára köd szállt.

Még egy kicsit nézte az esküvői fotót. Maggie mosolyát az augusztusi napsütésben, amint kiléptek a Szent Timót-templomból, és konfettieső fogadta őket. Micsoda boldogság! Régi barátaik keretezték a képet, Charlie, Claudette, Doreen. Most már csak nevek, Wilbur azt sem tudta, élnek-e még. Milyen törékeny a múlt!

– Csak múlt éjjel veled álmodtam – mondta Maggie. – Kettőnkkel. Nem volt valami mozgalmas álom, de nagyon élethű volt. Még London előtt voltunk, a broomhilli házban, mintha nem is telt volna el semennyi idő. De boldogok voltunk, nagyon boldogok. Micsoda butaság! Nem is értem, miért pont múlt éjjel…

– Jaj, Maggie! Én is álmodom kettőnkről.

– Én sosem emlékszem az álmaimra, de ma reggel mégis. Ne haragudj, most mennem kell. Kicsit sok nekem ez az egész. Csak muszáj volt…

– De hát még csak most… – Wilbur elhallgatott. Szerette volna, ha a nő vonalban marad. Felért egy kínzással, hogy csak néhány pillanatra hallja, azután vége. De tudta, hogy Maggie semmivel sem tartozik neki. Az élet olyan, amilyen. Senki sem változtathat azon, ami már megtörtént. És mennyi minden történt! Egyszerűen így volt megírva.

Azért nem tudta fékezni magát:

– Szeretnék megint beszélni veled. Lehet róla szó?

– Igen – felelte a törékeny, idős hang. – Az jó lenne.

Töredék

Letette a telefont, és arra lett figyelmes, hogy kifogyott a szuszból. Mintha most futotta volna le a maratont. De hirtelen erős késztetést érzett rá, hogy megkeressen valamit. A nő levelére vágyott, annak bizonyítékára, hogy valamikor egy párt alkottak, vagyis a szétválásuk első tanúbizonyságára.

Évek óta nem vette már kézbe. A padláson tartotta, az eresz alatt, egy ajtó mögött. Felment, négykézlábra ereszkedett, és bemászott a szekrénybe. Régi számlák, iratok és kereskedelmi magazinok káoszán hatolt át. A porszemcsék úgy köröztek a feje körül, mint egy miniatűr galaxis.

– Mit művelsz, Wilbur? – motyogta maga elé. – Vén bolond.

Azután megtalálta. Legalábbis az egyik oldalát. Az utolsót. Hiába kereste a többit, nem törődve azzal, hogy egyre rosszabbul érzi magát. Most már lihegett, és amikor felállt, elszédült. Összeszedte magát, és a megsárgult lappal a kezében visszatért a földszintre.

Maggie levelének utolsó oldala

…Örökké máshol jársz, akkor is, amikor közvetlenül mellettem vagy.

Nekem fontos, hogy ne adjam meg magam a fantázia világának. Kétlem, hogy valaha is körbeutaznám a világot. Úgy képzelem, minden erőmet felemészti majd, hogy apámat ápoljam Sheffieldben. Egyre nagyobb szüksége van a gondoskodásra.

Akárhogy is, ez most nem könnyű.

Erősnek tartasz, pedig nem vagyok az.

Olyan törékeny vagyok, mint a szélben szálló falevél.

Olyan, mintha a levél írása közben végig visszatartottam volna a lélegzetemet.

Azt hiszem, ha kifújom a levegőt, sírva fakadok, és képtelen leszek valaha is abbahagyni a sírást.

Tudom, sok minden történt veled fiatalabb korodban, ahogyan velem is, de nem vergődhetünk örökké a történtek csapdájában. Nem tudok segíteni rajtad. Magamon sem.

Megszakad a szívem. De néha hagyni kell, hogy megszakadjon, ha életben akarunk maradni.

Szeretném, hogy ezt megértsd.

Szeretném, hogy azt is megértsd, a szerelmünk most is él. Emlékszel a művészettel kapcsolatos, buta elméletemre? Arra, hogy az emberek a művészet mellett megöregszenek, de a művészet mindig friss marad? Szerintem ez az emlékezetre is igaz. Nem tudom, hogyan magyarázzam ezt el, de szeretem azt hinni, hogy valamiképpen még mindig ott vagyunk a színházban, azon a napon, amikor odajöttél hozzám. Vagy az esküvőnkön. Vagy a nászutunkon. Vagy amikor egy éjjel, részegen a csillagokat bámultuk. Vagy amikor boldogan tapétáztuk a broomhilli házat.

Szeretlek, Wilbur.

De akkor is elhagylak.

Nem tudom, hol rejtőzik a múlt, de ott találkozunk.

Csókol:

Maggie

Nagyon messze

Wilbur elolvasta a mondatokat, és egyszerre erős fájdalom lett úrrá rajta. A nyakából indult, végigszaladt a karján, és közben a mellkasában is nyomást érzett. Mire a levél végére ért, olyan erős volt a fájdalom, hogy mindent felemésztett, és úgy érezte, mintha nagyon messze került volna a szobájától. Kibotorkált, hogy Josh, a kertész segítségét kérje, aki épp a traktoros fűnyírón ült. Kiért a gyepre, csak ott esett össze. A levél a konyhakövön hevert, és soha többé nem olvasta el senki.

Wilbur állomás

Wilbur nem tért magához a mentőautóban. A Bedfordi Kórházban sem. Éjfél után egy perccel megállt a szíve.

Meghalt.

Van valami érdekes a halálban: a halott nem gondolja magáról, hogy ő halott. Az élethez hasonlóan a halál is magától értetődő tény.

Attól még összezavarja az embert, és nyomasztó is.

Wilbur mindenképpen így érezte.

De legelőször, egy pillanattal a halála után fényt látott.

Nem azt a fehér fényt, amelyről még életében hallott. Nem lehetett felé sétálni, de már ott volt. Finom sárga, akár a felhőrétegen átszűrődő napsütés.

Illékony nyugalom áradt szét benne.

Harmónia.

Talán ez az. Talán mostantól ez lesz: aranyos fényben lebeg majd az idők végezetéig, boldog ürességben felfüggesztett lélekként.

A létezése kívül esik az időn, a nyomáson, az aggodalmon.

De aztán egyszerre zuhanni kezdett, alatta nem volt semmi. Mintha visszanyerte volna a súlyát, végül saját magában ért földet. Legalábbis olyan volt, mintha magába tért volna vissza. Valamiféle testbe. Körbenézett. Valami sötétebb helyen találta magát, de azért elég jól látott. Vörös téglából rakott fal volt mögötte, a lába alatt beton. Kicsit hasonlított arra a vasútállomásra, amelyet elsőként látott életében, csak itt a táblán nem „Sheffield”, hanem „Wilbur” állt.

Vasútállomásként élte meg halála pillanatát.

Kihalt peronon állt, a semmi közepén. Nem volt ott vonat sem.

– Hát ez… – lehelte. De a döbbenettől nem tudta befejezni a mondatot. Már az is elképesztette, hogy beszél. Az elméje úgy kongott, mintha két óriási, kozmikus cintányér között ragadt volna.

A peron nem sokkal előtte ért véget, azon túl az acélból készült síneket és a talpfákat látta.

Valami kavargott a levegőben.

Egy négyszögletes, kicsi kártya. Érte nyúlt, elkapta. Egy jegy volt, rajta a következő, gépelt szavak álltak:

Egy útra

Éjfél Vonat

Indulás: április 19., vasárnap, 00:01

– Hahó!

De teljes csend volt. Nem tehetett mást, várakozott.

Éjfél Vonat

Tekintve, hogy meghalt, az lepte meg legjobban, hogy könnyebben kapott levegőt, mint évek óta bármikor.

Persze nem igazi lélegzés volt ez, de olyan érzetet keltett. A lélek procedurális emlékezete. Hasonlóan érezte magát, mint a saját testében, de mégsem, mert nem a valódi testében találta magát. Ez nem fájt, nem volt merev. Ujjaival könnyedén tudott volna zongorázni.

Lefelé fordította a tekintetét, és észrevette, hogy trapézfarmert, rövid ujjú, zöld, poliészterből készült inget és vékony, széles hajtókájú zakót visel. Lábujja kikandikált az 1970-es évek óta nem viselt szandálból. Eltűntek a bütykei. A karja barna és fiatal volt.

Megtapogatta arcán a fiatal bőrt. Nem volt annyira fiatal, érezte a kezdődő borostát, de feszes igen, és ránctalan is. Kétoldalt megvolt a barkója.

Energikusnak érezte magát. Ez igencsak meglepte. Ott volt a láng, amely az évek során hol felerősödött, hol elhalványult, de most visszatért, és csak arra várt, hogy észrevegyék. Ez a baj az élettel. Egymás után adagolja a napokat, hogy minden elismerésre számot tartó csoda figyelmen kívül hagyható normalitássá váljon. De Wilbur most újra érezte.

Úgy érezte, hogy él.

Azután meghallott valamit.

Egy magas hangot, egyre hangosabban.

Valami mechanikus pöfögést. Egyre erősebb, ritmikus hang volt, amelyhez fütty társult. Egy vonat volt az.

Gőzfelhőben érkezett: gőzmozdony húzta.

Felismerte: háromhengeres expressz személyszállító, több vagonnal. Ezt azért tudta, mert kisfiúként pontosan ugyanilyen vonata volt, csak persze kicsiben. Az volt minden büszkesége és öröme. A Duke of Gloucester, Gloucester grófja. Ez a mostani pontosan ugyanúgy nézett ki, csak nagyobb volt, és sötétkék eleganciával ragyogott.

Ám a Duke of Gloucester helyett más állt a gőzkazánon elhelyezett, szürke névtáblán vastagon szedett, fekete betűkkel:

ÉJFÉL VONAT

Valaki kiszállt az első kocsiból.

Egy letűnt kor, talán a vonat idejének divatja szerint öltözött. Hosszú ceruzaszoknya, szolid blúz, harangkalap. Tökéletes testtartás és apró, szigorú száj. Ismerősnek tűnt.

– Jó napot kívánok, már vártalak – szólalt meg kissé reszkető hangon, régimódi kiejtéssel. Wilbur tudta, hogy ismeri, de azt nem, hogy honnan.

– Elnézést – felelte. – Ha nem haragszik meg a kérdésért… Kicsoda maga?

– Először is tegeződjünk! Agnes vagyok, és ez az Éjfél Vonat.

A jelek szerint a halál egyben az értelem halála is.

– Igazán nagyon sajnálom – mondta a férfi bosszúsan, döbbenten, rémülten. – De… Remélem, nem bánja a kérdést… Mi a jó fenéről beszél?

Erről beszélt Agnes

– Amikor kisfiúként bejártál a Bagdale Könyvesboltba, sok évvel azelőtt, hogy ott kezdtél dolgozni, sokszor láttál egy öreg nénit, aki valamikor a bolt tulajdonosa volt – magyarázta Agnes. – Nos, az voltam én.

– Mrs. Bagdale! – kiáltott fel Wilbur. Minden a helyére került.

Mrs. Agnes Deborah Amaryllis Bagdale, a Bagdale Könyvesbolt tulaja. Commercial Street, Sheffield. Az ő idejében, amikor Wilbur még nem ismerte, az üzlet belseje maga volt a gyönyör, noha kívülről egészen érdektelennek tűnt, azt leszámítva, hogy egy pékség mellett kapott helyet. A járókelők, akik megálltak a kirakat előtt, hogy megnézzék a könyveket, belélegezték a kenyérillatot, amelynek megvolt az a varázslatos hatása, hogy a péksütemény finom illatával itatódtak át a kirakatban látható történetek.

Ez a könyvesbolt három oknál fogva ment jól.

Először is nem volt versenytársa: a csaknem ötezres lakosú város egyetlen könyvesboltja volt.

Másodszor olyan üzlet volt, ahová bárki bátran betérhetett. Részben azért, mert volt benne egy Clementine nevű, drótszőrű foxi, aki mindig éppen oda feküdt, ahol nem álltak halomban a detektívregények.

Harmadszor és legfőképpen a tulajdonos, Mrs. Bagdale miatt. Norwichből származott, de miután a férje Ypresnél elesett, Sheffieldbe költözött, és könyvesboltot nyitott.

Agnes Bagdale odavolt a könyvekért és az emberekért, és hitt benne, hogy az élet jobb volna, ha többen olvasnának krimiket. Emellett, vagy talán éppen ezért szinte természetfeletti képességgel rendelkezett: össze tudta párosítani a megfelelő olvasót a megfelelő könyvvel. Szóba elegyedett egy acélgyári munkással, aki utoljára gyerekkorában olvasott, és egy perc múlva már tudta, melyik a neki való könyv. Ha tekintetében nosztalgia csillant, akkor például H. G. Wells Az időgépét javasolta neki. Ha különös érdeklődést mutatott Clementine iránt, akkor Hugh Lofting Doktor Dolittle és az állatok című művét adta a kezébe.

– A könyv a lélek tükre – mondta egyszer. – Ha megpillantjuk valaki lelkét, már tudjuk is, melyik a hozzá való tükör.

A könyvesbolt nagyon jól ment. De Agnes egészsége idővel megromlott, és a fia, Arthur vette át tőle az üzletet. Nos, Arthur Bagdale kitartó volt, ám nem örökölte sem anyja tehetségét a könyveladáshoz, sem elbűvölő személyiségét. A szenvedély, a kapcsolatteremtés a vásárlókkal és a foxi helyét átvette a döcögés.

Wilbur ennek ellenére is szívesen járt oda az 1950-es években, jóval azután, hogy Arthur – vagyis Mr. Bagdale, ahogyan ő ismerte – átvette a gyeplőt. Wilbur imádott ott lenni, akkor is, ha Mr. Bagdale veszekedett vele, amiért sosem vásárol semmit.

A hölgy élete vége felé találkozott is néhányszor Agnesszel, aki akkor már hörögve lélegzett a hörgőtágulata miatt, miközben elüldögélt kezében egy Raymond Chandlerrel vagy Patricia Highsmithszel vagy valami más, csavaros, sötét detektívregénnyel. Gyakran korholta a fiát amiatt, ahogy az üzletet vezeti, és mert Arthur nem volt hajlandó követni az ő eladással kapcsolatos elveit, vagy csak rászólt, hogy bánjon szépen Wilburrel.

És most ott állt Wilbur előtt. A kedves, mégis félelmetes és feltehetőleg merev asszony, akire gyerekkorából emlékezett. Olyan volt, mint azon a régi fényképen Bagdale-ék raktárának hátuljában.

– Kérlek, szólíts csak Agnesnek!

Wilbur nyolcvanegy éves volt, ráadásul halott, mégis úgy bólintott, mint egy iskolás fiú, akit épp most szidtak össze.

– Bocsánat. Agnes.

– Életem végén ismertél meg engem, de akit most látsz, az az 1921-es énem. Ekkor voltam életem virágában! – erősítette meg az asszony. – Akkor voltam boldog, sok évvel azelőtt, hogy megnyitottam volna a boltot.

– Értem.

Agnes arcán szomorúság suhant át. Mély megbánás, amelyet szavakba önteni sem lehet. Azután felsóhajtott, kihúzta magát, és már rendezte is sorait. És mindent elmesélt Wilburnek.

Agnes választása

– Szellem vagyok, de nem hétköznapi. Azért jöttem, hogy végigkalauzoljak az életeden. Azon, amelynek most értél a végére.

– De…

– Nos, fiatalember… Tudom, nyolcvanegy évesen haltál meg, de nézz csak magadra! Jóképű vagy és fiatal.

Wilbur ismét szemügyre vette keze sima bőrét.

– Mondjuk úgy, hogy én vagyok a személyre szabott használati utasításod. Az Éjfél Vonat egyszerűen az az utazás, amelyet élete végén mindenki megtapasztal. Nem mindenki utazik vonaton, de általában valamilyen közlekedési eszköz van a dologban. Apád esetében például repülőgép volt.

A férfi ezen elgondolkodott. Ismerősen hangzott ez a gondolat. Nemrégiben arról beszélgetett valakivel, mi vár ránk a halál után, de képtelen volt felidézni a részleteket. Különös – hogyan emlékezhet évtizedekkel korábbi dolgokra, például Agnes Bagdale-re, ha a halála előtti néhány nap kész homály? Mintha a halál egyfajta köd volna, amely szétterjed, majd lassan felszáll.

– Ezt honnan tudod?

– Mint említettem, nem hétköznapi szellem vagyok. Amikor vállaltam ezt a szerepet, és úgy döntöttem, segítek neked, tudást kaptam. Agnes Bagdale lelke vagyok, de megáldottak némi plusszal is, hogy vezethesselek. Áthatolsz az örökkévalóság falán, és ez történik. Felfoghatsz engem úgy is, hogy egy könyvkereskedő szellemének és az idő és az univerzum valóságának egyvelege vagyok, ezért mindenféléket tudok. Leginkább rólad.

– Mi ez itt egyáltalán?

– Ez a halál. Amikor lepereg előtted az életed. Így történik. Gyorsan és lassan. Amilyen maga az élet…

Noha Wilbur elfogadta a tényt, hogy meghalt, a részletek kissé lassabban ülepedtek le benne. Merőn nézte Agnest.

– Nem, álljunk meg! Ez nem a valóság. Ez valami képzelgés, valami utólag odabiggyesztett gondolat… Halál utáni agytevékenység… Láttam erről egy filmet… Arról, hogy a halál után egy ideig még nem szűnnek meg az agyhullámok…

Nyilvánvaló volt, hogy Agnes valamiféle hallucináció, legalábbis Wilbur erről akarta meggyőzni magát, ezért, ha goromba vele, az nem neveletlenség. Mégis kissé elszégyellte magát az előbbi hangnemért.

Agnes lesöpört a válláról egy apró szöszt, majd röviden rámosolygott a férfire.

– Ide hallgass, Wilbur! A halál utáni valóság más. Meg kell szokni. A vonaton a halottak világában leszel. De amikor a vonat megáll, akkor, kisöreg, visszamész az időben. Szellemként. Egy nagyon is valóságos, élő világban találod magad. A végállomás pedig az öröklét.

– Az öröklét? Ez alatt a mennyországot értsem?

– Nos, az attól függ.

– Mitől?

– Attól, mennyire érzed mennyeinek a gondolatot, hogy újra találkozhatsz néhányakkal.

– Ezek szerint találkozhatnék Maggie-vel?

– Ha majd ő is meghal, igen. Akkor bizonyosan. Másokkal is, olyanokkal, akiket életedben ismertél. Például a testvéreddel, Dougie-val…

Wilbur elképedve rázta a fejét.

– Sőt – folytatta Agnes –, az öröklétben azzal találkozol, akivel csak akarsz. Ott szabad vagy. És boldog, vagy legalábbis megvan rá a lehetőséged… Satöbbi, satöbbi.

– Megvan rá a lehetőségem?

– Igen. A boldogság attól függ, hogyan látod az életedet. Ez a vonat lényege. Abban segít, hogy megértsd az életedet, és megtudd, milyen is volt valójában. Nos, elérkezett az idő, kisöreg. Jegyeket kérem!

Wilbur körbenézett. Most vette észre, hogy az állomás nem is igazán az. A peron alig volt hosszabb, mint a vonat, ráadásul cikcakkos vonalban végződött, mint egy félbetépett papír, és azon túl: semmi.

Az egész állomás a kozmoszban lebegett.

A szó legszorosabb értelmében nem volt hová menni innen.

Így hát, néhány másodperc felkészülés után Agneshez lépett, és átadta neki a jegyét, majd némileg nyugtalanul felszállt a vonatra.

Sárga égbolt

Régimódi szerelvény volt. Nem üléssorokat látott, hanem két egymással szembefordított, párnázott padot. Ezeket élénkzöld bársonnyal vonták be. Lába alatt lakkozott fapadló terült el. A falakat sötét lambéria borította, az ablakokat is az keretezte.

A vonat elindult. Eleinte nem is döcögött, és Wilbur mereven, földbe gyökerezett lábbal állt, úgy nézett ki az ablakon.

Maguk mögött hagyták a „Wilbur” táblát.

– Útra fel! – mosolygott Agnes.

A férfi némi fenntartással várta, mi történik, amikor elhagyják a peront, és a semmibe robognak.

Nos, az történt, hogy gomolygó sötétségbe érkeztek, ahol a fekete vattapamacsokon időnként áthatolt egy-egy fénysugár.

Wilbur ekkor vette észre a tükörképét.

Megdöbbentő élmény volt.

Valóban fiatalember lett – arca sima volt, leszámítva széles barkóját. Haja a válláig ért, és gesztenyebarna volt, nem ősz. Ruganyosnak is tűnt, mint régen. A tartása is megjavult. Összességében úgy festett, mint 1974-ben. Egészséges volt, kicsit a hippikre emlékeztetett. Akkoriban nem volt elégedett a külsejével, de most megállapította, hogy bizony nem is nézett ki rosszul. Még jobban kihúzta magát.

– Lassan! – motyogta, mert a vonat vadul megrázkódott. Ettől Wilbur hátratántorodott, és egyenesen az egyik ülésre érkezett.

– Ebben az életkorban kerültél legközelebb valódi önmagadhoz – magyarázta Agnes. – Ez a szellemlét egyik apró előnye, és szerintem eléggé tetszetős. Nyugodtan tarts szentimentálisnak!

Wilbur az öltözékét nézte, a rövid ujjú inget és a trapézfarmert. Mindkettőre emlékezett a fotókról.

– Velence – mondta. Akkor járt életében először külföldön. – Annyi idős vagyok, mint a nászutamon. Huszonkilenc éves.

– Igen, tehát ezek szerint akkor voltál leginkább… nos… te.

A férfi ismét az ablak felé fordult. Mintha csak egy szokatlan impresszionista festmény tárult volna a szeme elé.

Az égbolt kísérteties, sárga színben játszott, leginkább egy májbeteg bőrére hasonlított. A háttérben emberek és tárgyak homályos alakja suhant el. Az előtérben azonban valamivel tisztábban látszott minden.

Az épületeket mintha nem rögzítették volna, kissé imbolyogtak, valahogy úgy, mint hajók a tengeren.

– Hol is vagyunk most? Hová tart a vonat?

– Nem az a kérdés, hogy hol vagyunk, Wilbur – nevetett Agnes örömtelenül. – Hanem hogy mikor.

Valódi önmaga

Nem éjszaka volt, nem is nappal, még csak nem is átmenet a kettő között.

Wilbur hamarosan ráébredt, hogy az égbolt olyan, mint maga az emlékezet: minden egyszerre belefér.

Egy veszélyes szögben megdőlt harci repülőgép.

– Az ott apád gépe… Azzal próbált átjutni az ellenséges tűzön.

A férfi a régi Hurricane-t nézte.

– Tessék? Ezt meg honnan tudod?

– Már mondtam. Én vagyok az univerzum. Nem akarok szerénytelennek tűnni, de mindent tudok a múltadról, olyan régre visszamenően, hogy akkor még nem is volt a múltad. Most olyan emlékeket látsz, amelyeket nem éltél át, mégis ott vannak benned. Ezek az események mélyen beléd ivódtak, még mielőtt hallottál volna róluk.

A repülő felrobbant, majd eltűnt. Wilbur kereste a tekintetével, de nem volt ott. Hiánya mintha amolyan újjászületett gyászt ébresztett volna benne. Ezerszer is elképzelte ezt az eseményt, gyerekkorában számtalan órán át nézte a felhőket, miközben erre gondolt, és azon töprengett, vajon mire gondolt az apja élete utolsó pillanataiban. Különös olyasvalakit gyászolni, akit nem is ismertünk. Azt a férfit, aki hónapokkal Wilbur születése előtt halt hősi halált. Érdekes, amikor látjuk a hullámokat a tó felszínén, de azt a követ, amely a hullámokat vetette, nem. Most még furcsább volt szemtanújává válni annak, milyen gyors volt az apja halála, ahhoz képest, milyen hosszan gondolkodott rajta.

Pánik szorította össze a szívét. Mindent elsöprő, lélegzetet elakasztó gyász – mintha az egész most történt volna.

Ösztönösen lehunyta a szemét.

Agnes szólt hozzá:

– Elismerem, sok lehet ez egyszerre. Megértelek. De muszáj kinézned az ablakon, amikor csak lehet. Nem akarok perfekcionistának tűnni, de annak, hogy lepereg előtted az életed, az a lényege, hogy végignézd.

Így hát Wilbur erőt vett magán, és odanézett.

Most valamivel valóságosabb események előtt húztak el. Feltűnt egy város körvonala. Alacsony sorházak. A távolban egy templomtorony. Egy városháza harangtornya. Wilbur észrevette, hogy már nem ingadozik a táj.

Ekkor mechanikus sóhajtással és nagy füttyentéssel megálltak.

– Most mi jön? – kérdezte Wilbur. Még most is hevesen vert a szíve azok után, hogy az előbb nézte végig, amint az apja meghal.

– Leszállsz. Ha pedig meghallod, hogy a vonat megérkezett, visszaszállsz. Igazán egyszerű az egész.

Az ablakon kinézve egy félig ledőlt falat látott, mellette törmeléket. Eleinte csak ennyit.

– Indulj csak, kisöreg! Vár rád a múlt. De egyvalamit ígérj meg nekem! Visszaszállsz a vonatra, amint megérkezik. Ígéred?

Wilburnek nem volt rá oka, hogy ne így tegyen. Végül is nem akart lemaradni az öröklétről.

– Ígérem.

Azután a vagon első ajtajához lépett, és felkészült a leszállásra.

Az időutazó

Kinyitotta a vonatkocsi ajtaját.

Fényárban találta magát.

Sütött a nap, az égen vattacukorszerű felhők úsztak. Körbenézett, és megint a törmeléket látta. Por és téglák, ameddig csak a szem ellát. Leomlott falak, akár egy óriási kirakós elveszett darabjai.

Az egyik falon egy szinte érintetlen hirdetőtáblát vett észre. Régimódi reklám volt. Egy gyufásdobozon álló hattyú, szépen kidolgozott rajz.

Mindez rémlett neki, de nem tudta, honnan olyan ismerős, amíg meg nem akadt a tekintete a Viktória korabeli sorházakon.

Ismerte ezt az utcát, a Glossop Roadot. A szülővárosában, Sheffieldben volt.

Anglia északi részén állt most, azon az utcán, ahol gyermekkorában lakott. A németek még a háború elején lebombázták, és még évekkel később is kietlen pusztának tetszett.

– Egek! – motyogta Wilbur. Sosem fogta fel teljesen, mekkora volt a pusztítás, és azt sem, milyen nehéz érzelmeket váltott ki különböző emberekből. Még most is motyogással nyugtatta magát. Egek!

Ekkor zajt hallott, illetve egyszerre többféle zajt. Fiúk kiabáltak egymással. Arrafelé fordította a fejét, és akkor meglátta őket.

Egy másik kor ruháit viselték – 1945-öt írtak, Wilbur születésének évét. A gyerekek szürke térdnadrágot, magas szárú zoknit meg inget viseltek, egyikük atlétát. Kiáltoztak és fociztak.

Valamivel távolabb egy férfi cipelt a hátán egy szeneszsákot.

A múlt. Itt van az orra előtt a múlt. Olyan igazi, mint akkor volt, amikor benne élt.

Wilbur megindult a törmelék között. Jó érzés volt menni. A lába és a csípője újra fiatal volt, egyáltalán nem merev.

Ahogy közelebb ért, felismerte az egyik fiút. A legfiatalabbat, aki kénytelen volt beállni a kapuba. Dougie most is, mint mindig, összevonta a szemöldökét. Sovány volt, térde csontos. Egyik cipője talpa elvált az orrától. Wilbur bátyja hétéves lehetett.

– Dougie? Dougie…

Odaért hozzájuk, olyan közel volt már, hogy a testvére könnyen észrevehette volna.

– Dougie… Dougie… Én vagyok az, Wilbur. Dougie!

Bátyja letépett egy darab cérnát viharvert atlétájáról. Szeme sem rebbent, semmit sem reagált.

Nem lát engem. Tényleg szellem vagyok.

Ezt a gondolatot az is megerősítette, amikor valaki elrúgta a labdát, az alacsonyan felé szállt, mire ő összerezzent, de az úgy repült át a mellkasán, hogy Wilbur nem is érezte.

Itt, az élők világában ő csupán megfigyelőként volt jelen.

Egy magas fiú futott át Wilburön, majd összeütközött Dougie-val, aki a földre zuhant. Dougie, önmagát meg nem hazudtolva, nem viselte jól az esetet.

– Hé, Bobby, figyelj már! Te hülye!

– Kényes kis mamlasz!

Bobby Thomas. Tizenhárom év múlva letartóztatnak az Ecclesall Road-i betöréssorozat miatt, és a leedsi börtönbe kerülsz.

Dougie meg…

A többi fiú nevetgélve állta körül őket. Dougie feltápászkodott, és Bobbyra vetette magát, pedig a fiú majdnem kétszer akkora volt, mint ő. Dougie fékezhetetlen dühvel püfölte, és egy darabig kiegyenlített volt a küzdelem.

– Jaj, te, Dougie – sóhajtott fel Wilbur. – Te tényleg mindig ilyen voltál, mi?

– Bobby, hagyd már békén! – szólt az egyik fiú. – Hagyd már, ott jön az anyja!

Wilbur csak most vette észre. Egy asszony tolt feléjük egy babakocsit a járdán.

Dougie anyja. És Wilburé. Edith.

Virágmintás nyári ruhát viselt, valószínűleg maga varrta. Arca kipirult. Elveszettnek tűnt, mintha transzban lett volna. Azután meglátta, amint fia az utcán verekszik, és megváltozott az arckifejezése, azonnal megkeményedtek a vonásai. Otthagyta a babakocsit, és mindenre elszántan a gyerekekhez sietett.

– Dougie, te kis semmirekellő, gyere ide, de rögtön!

Addigra Bobby már felhagyott a harccal, de Dougie még mindig igyekezett bevinni neki egy-két ütést. Wilbur látta a grimaszát, miközben az anyjuk fülön ragadta, és elrángatta onnan.

– Anyuka! – kiáltotta Wilbur, miközben az anyja keresztülgyalogolt rajta.

Még vissza sem ért a babakocsihoz, amikor a csecsemő sírva fakadt.

A szellemalak csak ekkor ébredt rá, hogy az a kisbaba, akinek a sírását hallgatja, ő maga.

A múltjába révedő halott

Különös módon megnyugtató volt számára a saját sírása, bár nem értette, miért. Talán azért, mert a csecsemőkor az ember életének legoptimistább, legtisztább időszaka: akkor sírunk, amikor bajunk van, és megoldást várunk.

– Anyuka, hagyjon már… – vitatkozott Dougie. A többi fiú folytatta a játékot.

Wilbur követte őket, végig az utcán, egészen a hetvenhetes számig. Úgy emlékezett, az ajtóról lepergett a festék, de 1945-ben még nem volt ilyen rossz a helyzet.

– Ha apád itt volna, akkora taslit kapnál tőle, hogy a jövő hétig repülnél!

– Apuka meghalt, anyuka. Hitler megölte.

Anyuka fejbe kólintotta a nagyobbik fiát.

– Ilyet nem mondunk az utcán!

– Pedig ez az igazság!

– Tudom én azt, fiam. Nem hagyott ránk semmit, csak még egy éhes szájat, igaz-e?

Ekkor Wilbur a babára nézett, mintha ő csak egy újabb gond volna, amelyet a háta közepére sem kíván. Edith is feldolgozta valahogy a gyászt: haraggal.

Benyitott a házba. Lenyomta a babakocsi hátulját, és betolta a kis Wilburt. Dougie követte, és megint az atlétáját piszkálta. A bejárati ajtó becsukódott. Wilbur megpróbálta benyomni, és azon kapta magát, hogy könnyedén átlép rajta.

Szülőházában találta magát, a kis nappaliban, amelyet csak tovább szűkített a barna tapéta. A mosott ruha a szárítón száradt, amely nem fért el kényelmesen a konyhában, ahol egy nevetségesen túlméretezett asztal állt.