Maria Hesselager

Nevem Folkví

Fordította: Sulyok Viktória

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-5866-63-0

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Maria Hesselager: Jeg hedder Folkví /Gutkind Forlag AS, Koppenhága, 2021/

Copyright © Maria Hesselager, 2021

Hungarian translation © Viktória Sulyok, 2024

Published in agreement with Oslo Literary Agency

Kiadja a Polar Egyesület

Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné dr. Stark Zsófia

www.polarkonyvek.hu

polarkonyvek@gmail.com

A borítóképet Borsódy Eszter készítette

This translation has been published

with the financial support of Danish Art Foundation

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

Köszönetet mondok mindenkinek,

aki írás közben beleolvasott a regénybe,

véleményt formált róla és érdeklődött iránta.

Külön köszönetemet fejezem ki

Emeli, Hannah, Jonas, Lea, Luka, Lærke és Tao felé.

Köszönet illeti Louisét, mert fantasztikus szerkesztő,

és a Gutkind kiadót.

Volt egy lány, neve Folkví,

Más korban élt.

Lakhelye Frøsted volt.

Télen fehérlett az ég,

Fehér volt, lágyan fehér.

Vagy nem, nem is, zordan terült el.

De nem mindegy?

Hisz’ a nyár jön elébb.

Még nem dereng a hajnal. A betakarítás havának legmelegebb napja kezdődik. A házból kilép Folkví, karjában Gerd, bátyja felesége. Átvág a nyitott téren, és a fenyők között csípőjével belöki egy apró faház ajtaját.

A sötét falakat négy fáklya világítja meg. Egyszerű asztal, fából készült szobor, az ajtón is beszűrődik egy kis fény. Folkví az asztalra fekteti Gerdet. Hátrasimítja haját, és szorosan a kezére tekeri. A karját Gerd fejének feszíti, könyökét a torkának nyomja. Gerd szája összeszorul, szeme felpattan, amint Folkví serleget emel az ajkához. Lába tehetetlenül ráng. Folkví erősebben húzza a haját, könyökével elzárja a levegő útját. Gerd arca eltorzul, izmai elernyednek. A beléndekfőzet ellenállás nélkül csorog ajkai közé. A tiszta, barna folyadék egy része kifolyik a szája szélén, összefut az állán, majd lecsepeg fehér ruhájára, és elszínezi a szövetet. Folkví elengedi Gerdet, és kimegy egy taligáért. Szellő sem lebben. Lassan virrad.

FOLKVÍ KÖNYVE

Az áldozat nyara

A szürke esti égen felhők gyülekeznek. Od összefűzi kezét ágyéka előtt, lábát enyhén szétveti, homlokát leszegi, míg az ajtó ki nem nyílik. Akkor felemeli fejét, arcán széles mosoly játszik, a benti fény narancsszínű fényt vet rá. Folkví alakja sötétlik az ellenfényben. Szeme duzzadt, hangja rekedt, nem, leheli, amint megpillantja a férfit, és becsapja az ajtót. Od összerezzen, meghökkenve nézi a durva fát, arcába forróság szökik. Az erdőn átvágva fejében végig apró történeteket forgatott, tervezgette, mit mesél majd Folkvínak, elképzelte, hogy leülnek inni a tűz mellé. És most így fogadják. Vagy nem is, egyáltalán nem fogadják. Az egész este máshogyan alakult. És az is, gondolja Od, az is milyen ismerős, amikor az öröm csalódottságba fordul. Alig huszonegy éves, és valójában nem is arról van szó, hogy vonzónak tartaná Folkvít, bár vonzónak tartja – néha azon kapja magát, hogy meredten nézi, ahogyan valaki mással beszél, vagy amikor beszívja a hűvös reggeli levegőt, amelyben ragyog a bőre. Olyankor friss, mint a szellő, és erőteljes. Od szereti figyelni, még esetlenségében is, ahogyan a keskeny felsőteste csípővé szélesedik, amikor gyerekes lelkesedéssel lépdel. Alig pár éjszakával korábban nyughatatlanul szökdécseltek, hajnalban Folkví a fjordba vetette magát, teljesen egyedül, Od a partról nézte. A nő világos bőre felszikrázott a kékes sötétségben, amint kibukkant a vízből, meztelenül közeledett Od felé, széles csípője ringott, aztán megállt, vizesen és mosolyogva, és a férfira csavarta hosszú haját, a víz Od arcára csorgott. Folkví elheveredett a fűben, egymás szemébe nézve beszélgettek órákon át, Folkví a rávetülő fényben, amikor Od felidézi magában a képet, a rávetülő fényben a lány részegítő látványt nyújt. Meztelen és szinte valószínűtlen. Mégsem helyes, ahogyan kinéz, van benne valami, valami, mintha önmagából származna, mintha önmaga számára teremtetett volna, nem lehet eldönteni. Mindig Folkví határozza meg beszélgetéseik irányát és hangulatát, és emiatt gyakran teljesen idegenné válik Od számára. Ily módon Od néha önmaga számára is idegenné válik. Olyasmiket csinál, amiket alig néhány hónappal korábban, a megismerkedésük előtt nem tett volna, olyasmiket, amikre az lett volna az első gondolata, hogy ezt a megaláztatást senki miatt nem tűri el, mint most például, amikor felemeli kezét, és megint megütögeti az ajtót. Semmi sem történik. Od Folkví nevét kiáltja. Az ajtó kinyílik, a nő szinte rá sem néz, csak mellkasának feszíti kezét, és eltolja magától, mit nem értesz, Od, kérdezi. Menj haza! Od a duzzadt arc láttán nem akar mást, csak maradni, mégis fejére teszi sapkáját, megfordul és elindul. Folkví becsukja az ajtót, megérinti a sors igazságtalansága, hogy a férfinak most haza kell kullognia, csalódottan és dolgavégezetlenül. Ez Folkvít sem hagyja hidegen. Od látogatásai dühöt váltanak ki belőle, amely egyre inkább eluralkodik rajta, és ezért egyre többet iszik. A szerelemre gondol. Olyan igazságtalan. A nornák fonják ily’ tébolyultan a fonalakat.

A szél egész éjjel ostromolja a házat, a fenyők vadul zúgnak. Hajnalhasadáskor szinte függőlegesen ömlik az égből az eső. Folkví kint áll, nekitámaszkodik a fejedelem birtokát körülvevő kerítésnek, egyik kezét a pőre tölgynek nyomja. Részeg és távol jár, messze önmagától, szinte egybeolvad a kerítéssel, ahogy ott áll, és nem is érzékeli, hogy zuhog rá az eső. A hajnal fényét sem veszi igazán észre, amely ennek ellenére új hangulattal tölti el, annak az érzésével, hogy még nincs minden veszve, még létezik a világ. Nehéz ennél többet gondolni. Boldogtalanságban dagonyázik. Leül a kerítésoszlopok előtti nagy kövek egyikére, a falu felé futó rétek felett színt vált az ég, az eső csillapodik. Minden csendes, és minden értelemtől terhes: a hideg lába, a lassan megváltozó ég, amint lentről oszladozik a sötét. Folkví meghitt bizalmat érez maga iránt. Rázkódik az alkoholtól, az éhségtől és a hidegtől, de a kő, amelyre leült, kellemesen langyos, a fenyők felett áttör a fény a felhőtakarón, a reggel szürke és sárga. Kapkodva veszi a levegőt. A tegnap valami kézzelfogható, ami az egész testet eltölti, és nem gondolat. Érzi, amint tompora a kőnek nyomódik. Csak ő van és a kő és a rét, amely jóval előtte itt volt már, és a magasba hágó nap. A kő csúszós a víztől. Furcsa, hogy még mindig nem állt meg az idő, bár Áslakr jelezte, hogy megházasodik. Vad és kegyetlen, a napra nem lehet hatni, húzza maga után szekerét, közönnyel viseltetik minden iránt.

Egy nap alatt sok dolog meg tud változni. Folkví fel-alá járkált a házban, felállt, majd leült, szemhunyásnyit sem aludt, nem volt egy nyugodt pillanata azóta, hogy Áslakr szólt a közelgő esküvőjéről, és aztán elment. Mialatt Folkví kiáltozott és könyörgött, hogy maradjon, egyszerűen elment. Folkví túl nagy a saját porhüvelyéhez mérve. Ilyen. Furcsa érzés kiabálni, amikor az ember egyedül van, a kétségbeesés elveszítette alakját, amikor Áslakr magára hagyta. Ezért nekiveselkedett az ivásnak, strófákat motyogott és dalolt az isteneknek, bár ebben nem tudnak neki segíteni, mégis hívta őket. Lássatok nyomorúságomban! Egy ág ütődött a háznak. Folkví Freyját szólította, akiről azt mondják, hogy minden szívfájdalmat enyhít, mégsem történt semmi sem, a mellét továbbra is kín nyomja. A levegő még mindig nem megy le a tüdejébe, amint kint ül a szitáló esőben. Áslakr arca, ahogyan lefogta, hogy megállítsa ütéseit, keze, miközben beszélt, a kora este hangulata, Folkví folyamatosan összegörnyed. Hunyorogva idézi fel, hogyan nyúlt utána, hogy visszatartsa, Áslakr tiltakozott, és kiszabadította magát, Folkví, kiáltotta. Nem akarom. Pedig Folkví kicsinosította magát, izgatottan várta, miről lesz szó, a férfit ünnepélyesség lengte körül, amikor megkérdezte, hogy este otthon lesz-e, mert beszélniük kell valamiről. Most, miért nem most, kérdezett vissza Folkví, mire Áslakr azt válaszolta, hogy nem, hosszabb időbe fog telni, és Folkvíban ragyogás támadt, bizonyára szakított Gerddel, gondolta, mert úgy tűnt neki, hogy a férfi olyan közvetlenül néz rá. Úgy tűnt neki, hogy szinte bámulja, és érezte, hogy tenyere felforrósodik, alteste a férfi felé rándult, tökéletesen félreértette, és most kezébe temeti arcát. A férfi érkezése előtt kicsinosította magát, és felhajtott pár pohárkával az egyik rabszolga társaságában, szinte dalolva járkált fel és alá gyermekkori otthonukban, különböző tárgyakkal piszmogott, hogy gyorsabban teljen az idő. Legyőzte Gerdet. Testén végighullámzott a megkönnyebbülés, az este ígéretként sejlett fel előtte. Áslakr érkezésekor már nem volt teljesen józan, két keze közé fogta arcát, és megcsókolta, alighogy a férfi beszélni kezdett, mert nem olyan súlyos a helyzet, nem kell aggódni, Áslakr nagyon komolynak tűnt. Hát nem érti? Minden rendben lesz. Megtalálják a módját. Az ember kinyit egy ajtót, hogy belépjen egy házba, és ők most ezt nyitották ki. Folkví Áslakr tarkójára fonta a kezét, de a férfi kiszabadította magát, és megrázta a fejét, nem, Folkví. Nem erről van szó. Eljegyeztem Gerdet.

Folkvíba belekap a szél, mire összegörnyed. A lába előtt heverő falevélre mered. Nem lehet igaz, hogy a férfi nem rá vágyik. Már nincs veszítenivalója, felegyenesedik, olyan, mintha Áslakr nem gondolkozna tisztán. Hányszor találkozott Gerddel, egyetlenegyszer, és most feleségül veszi, miközben Folkvít egész életében ismerte. És a háta mögött, Folkví erre a gondolatra mereven szétterpesztett ujjakkal a levegőbe csap, a háta mögött eljegyezte.

A szél felerősödött, szoknyái hidegen és nedvesen tapadnak lábára, megáll a fejedelem kíséretének csarnoka előtt, és belekortyol butykosába. Az életet azok a dolgok is alakítják, amiket az ember soha nem mond ki és nem tesz meg, ezért bekopog. Átfázott bütykei sajognak. Áslakr, kiáltja, és kiűzi a gondolataiból Od-t, azt, hogy épp úgy áll Áslakr ajtaja előtt, ahogyan Od állt az övé előtt az előző este, mert Áslakr nem érezhet úgy iránta, mint ő Od iránt, nem burkolhatja ugyanabba a jóindulatú bűntudatba. De ezen a világon senki nem érez úgy, mint a másik, tulajdonképpen mindig ez a baj. Áslakr ajtót nyit, Folkví végigméri, a férfi szürkéskék szeme világít napsütötte arcában. Vonásai fiatalok és erősek. Meleg homloka mögött Folkví látja lelkét. Meg akarja mosdatni, törődni akar vele, fésülni akarja hosszú haját. És szeretné megbüntetni is. Folkví, morogja a férfi. Nem tűnik meglepettnek, de boldognak sem. Aludtam. Hátralép, hogy Folkví bemehessen, odahúz neki egy sámlit, végigkarcolja vele az agyagpadlót. A helyiség sötét. Parázslik a tűz, a füstlyukon beszűrődik némi fény, de ez nem elég ahhoz, hogy világosságot teremtsen a hosszú helyiségben. Áslakr ásít, és takarót nyújt Folkví felé, teljesen átáztál, jegyzi meg, és elnéz mellette. Folkví belebugyolálja magát, és aztán semmi sem történik, elmaradnak a szavak. Fagyos, kipirosodott ujjaival a férfi keze után nyúl, a sarkokban szél fütyül. Úgy érzi, arca nem teljesen tükrözi azt, amit ki szeretne fejezni. Vonásait mintha súly nyomná, a bőr megfeszül szája körül, ott, ahol a kor egy nap majd hosszú, függőleges barázdák képében ölt alakot. Pillantását az asztal egy repedésére szegezi. Hát, szólal meg Áslakr, és elengedi kezét. Megint ásít. Nem igazán tudok többet mondani annál, amit tegnap mondtam.

Kicsit később Folkví lefekszik a lócára, miközben Áslakr apróságokkal pepecsel. Aztán Folkví mögé fekszik, átkarolja derekát, erős kezén szőkén világít a szőr. Folkví ráfonja ujjait, a tűz mellett fekszenek a széles lócán. Tarkóján érzi a férfi leheletét, a sötét helyiségben ellazul. Áslakr vigyáz rá. Szemhéja mögött forog a világ, de végre alhat, mert Áslakr ott van vele. Megnyugodhat. A férfi illata belevegyül a bőr és a hideg padló szagába, kint fák hajladoznak az esőben. Folkví lehunyt szemmel fekszik, a hangok és szagok egybeolvadnak, ez jelzi, hogy minden a helyére került, átadhatja magát a kimerültségnek, és egy időre megbékélhet, mint egy gyerek.

Amikor felébred, mozdulatlanul körbepillant. Pislog párat. Biztosan délelőttre jár. Az ajtót nyitva hagyták, még mindig szürkeség honol, de valamennyire kivilágosodott. Mögötte üres a lóca, Áslakr felkelt, talán már régen. Folkví szíve dörömböl mellkasában. Hová tűnt? A bal szeme sarkából néma könny csordul az orra felé, végiggördül az orrcimpáján, majd a jobb orcáján, és végül a hajában köt ki.

Nevem Folkví

Tizenöt évesen a fejedelem ivócsarnokában furcsán egyedül érezte magát az új felnőtt-testében, amikor apja odament hozzá, és arcon csókolta. Bölcs intelmeket próbált átadni neki, de dünnyögése beleveszett a hangzavarba, így Folkví csupán mosolyogva bólintott, majd enyhe szorongással figyelte, ahogyan szülei elhagyják a napforduló ünnepét. Egy része a legszívesebben félretolta volna a nyüzsgő tömeget, hogy utánuk fusson és a hosszúháztól pár lépésre utolérje őket, és enyhén kifulladva azt zihálja, hogy igazából ő is fáradt, és inkább hazamegy velük. Szerzett elég élményt, az este addigra már teljesen lenyűgözte. Váltakozva élte bele magát a táncba és érezte a közös hatalmas erőt, tökéletesen megfeledkezett magáról… Energia jött létre az emberek között, belevesztek saját különcségükbe. Folkví eggyé vált a tánccal és a cserélődő partnerekkel, az ismétlésekkel és a lépések rendszerével. Elengedte a nők kezét, előrelépett a szemben álló férfi felé, meghatározott bevezetést követve meghajolt először balra, aztán jobbra. Utána a padlónak ütötte sarkát, derekára karok fonódtak, homlokukat egymásnak nyomták, és kezdődött a forgás. Szag, húros hangszerek és lábdobogás és lelkesítő kiáltások fülsiketítő háttere, a helyiség szédítően forgott körülötte. Hátradőlt az ölelésben, láthatatlan tengely körül forgott partnerével, összpontosítva és felszabadultan. Megint megragadta a nők kezét, visszatért a körbe, a tenyerek valamivel síkosabbak az izzadságtól, az arcok kipirultak, nyugodtabb lépések, aztán megint elölről. Új partner, vékonyabb test, de ugyanaz a biztonság.

Tehát váltakozva éli bele magát a táncba, ünneppé lényegül, figyel a többiekre, pillantások kísérik, az emberek apró jeleket váltanak, nem az ünnep energiáját érezni, hanem azt, ahogyan az emberek egymáshoz kapcsolódnak. Ki csatlakozik egy beszélgetéshez, és ki válik ki belőle? Kinek a beszédét fogadják bólintással, nevetéssel és érdeklődő mosollyal, és kinek kell emelt hangon küzdenie a szóért, az álláspontjáért, kinek jut folyamatosan kétkedés, és kit szakítanak minduntalan félbe?

Folkvínak feltűnt egy fiatalember, akit korábban még sohasem látott, és aki szemmel láthatóan nem ismert senkit a napforduló ünnepén, legalábbis olyat nem, aki leereszkedett volna hozzá. Valamivel idősebb lehetett, úgy tizenhat-tizenhét éves, a ruhája ujját annyira lehúzta a kezére, amennyire csak tudta, mintha be akarta volna fedni magát – ingét nem a szokásos módon készítették, a nyaka egy részét is eltakarta –, a sötétben tipródott a külső fal mellett a ház egyik díszes ezüstserlegével a kezében. Pillantását a serlegre szegezte, nyilván hogy kizárja a többi vendéget, gondolta Folkví, ujjai között a serleg állandó mozgásban volt. Úgy látszott, a fiút rettenetesen feszélyezi a láthatósága, amint beszorult egyik oldalon a füzértánc, másik oldalon az ételek alatt roskadozó asztalok közé, egyedül maradt a szórakozók között, és Folkvít nem magánya érintette meg, hanem az, hogy a jelenléte már önmagában leleplezte a vágyat, hogy a többiekhez hasonlóan az ünnep része lehessen, hogy tagja lehessen annak a közösségnek, amely egyértelműen halálra rémítette, és felerősítette a belőle sugárzó érzést: hogy a magány növekedett a vágyban, amely arra irányult, hogy átlépjen rajta. Szinte elviselhetetlen volt arra gondolni, hogy otthon – bárhonnan is származik, valószínűleg kereskedő – végignézett a testén, viszolyogva, mégis hiún, önutálattal, de ezzel egy időben várakozóan, különben az ember az életben nem szedné össze magát, és nem tenné ki lábát az ajtón, ha nem bujkálna benne valami nyughatatlanság, és nem pislákolna egy halvány reménysugár, amely azt suttogja, hogy talán elszalaszt valamit. Talán megismerkedik egy kedves lánnyal, vagy talán akad valaki, aki mond valamit, ő meg majd úgy válaszol, hogy mindenki elmosolyodik. Vagy legalább beszédbe elegyedik valakivel, akinek elmesélheti az elmúlt napok történéseit, azt, hogy hogyan húzta partra azt a rengeteg halat. Folkví az egyik hosszú asztalnál ülve nézte a valamivel odébb álló fiút, a csinos, kicsit durva vonásait, a sötét haját, és bár a lábát nem látta, tudta, hogy térde enyhén összeér. Nyugtalanította a fiú jelenléte, oda akart menni hozzá, meg akarta szólítani, de fogalma sem volt, hogyan. Képtelen volt rávenni magát, így inkább hagyta. De akkor a fiú felé kapta a szemét, nyilván megérezte magán Folkví tekintetét, és talán gúnyként értelmezte, bár Folkví inkább az ellenkezőjét akarta; nem gúnyolódni, hanem támogatni. A fiú tekintete Folkví mögött állapodott meg, mintha jelezni akarta volna, hogy csak véletlenül pásztázta végig a helyiséget, és csak véletlenül súrolta Folkvít a pillantásával. De ránézett, és Folkví is rá, szemkontaktust teremtettek, a fiú nem mosolygott, Folkví sem, és most már késő. Vagy talán még nem teljesen késő, de akkor most kell megtörténnie, most kell odamennie hozzá, hogy mellé álljon, és a táncolókat figyelve köszöntse. Nevem Folkví. Most van itt a pillanat. Ha valamikor, akkor most. Folkví szíve hevesen vert, testében remegést érzett. Mi a legrosszabb, ami történhet? Az asztal mellől – fogalma sem volt, miről beszélnek körülötte, csak néha mosolyra húzta száját, amikor valaki felnevetett – látta, hogy a fiú ajkához emeli a serleget. Megforgatta, a sör maradéka felhabzott, felhajtotta, és anélkül, hogy Folkvíra pillantott volna, elindult a hosszú asztalok mögött húzódó fal mentén. Folkví gyomra görcsbe rándult. Bocsánatkérő mosolyt vetett az asztaltársaságra, majd felállt, és megpróbálta utolérni, de túl sokan nyüzsögtek köztük, a helyiség túl sötétbe burkolózott, és a fiú eltűnt a tömegben. Folkví utat tört magának a padsorok között, de nyoma veszett. Biztosan kiment levegőzni, vagy még valószínűbb, hogy hazaindult, mert mire Folkví az ajtóba ért, már a téren sem látta. Zihálva, a maga számára is kicsit váratlan csalódottsággal torpant meg és nézett fel a tágas égre. Az ördögbe!

Ez és száz más benyomás, nem utolsósorban a felfedezés, hogy a férfiak máshogyan kezdtek beszélni hozzá, máshogyan kezdtek nézni rá, de az is, hogy ő maga is máshogyan kezdett viszonyulni hozzájuk – amikor megérezte valaki pillantását, olyan áthatóan és szemérmetlenül tudta viszonozni, hogy az illető elkapta a szemét, ő pedig némán ujjongott a játék miatt. Megpróbálta ringatni csípőjét, és könnyen ment, nagyon könnyen. Kinézett magának egy áldozatot, és odalépett hozzá a hosszú asztalok között, oda, ahol az emberek nótáztak és koccintottak vagy beszélgetésbe merültek, választhatott férfit, de igazából még akár nőt is, az illetőre szegezett pillantással közeledett felé, enyhén lehajtotta fejét, de pillantását nem eresztette, figyelte, hogyan tudja kizökkenteni a beszélgetésből, hogy csak őt kövesse tekintetével, vagy azon mesterkedjen, hogy közömbösnek tűnjön, és csak amikor már majdnem odaért hozzá, vette le róla a szemét, és lépett el mellette.

Az este mindenesetre hosszú volt, és Folkvínak hirtelen elege lett az ünneplésből, haza akart menni a szülei házába, ahol megállt az idő, egyszerre olyan elveszettnek érezte magát, kicsit be is csiccsentett, de akkor az történt, hogy Áslakr mellette termett, és fülébe suttogott, ő pedig felkacagott. Testük között alig maradt levegő. Áslakr előrehajolt, és oldalról Folkví fejének támasztotta homlokát, átfogta derekát. Folkví összerándult. A legszívesebben felkiáltott volna, de mozdulatlanul állt, szinte megkövülve.

Másnap alig látták egymást, Áslakr az apjukkal gyakorlatozott, Folkví takarított, sepert és mosott, rózsaszín ujjbegyeit árkok szabdalták, mosolygott, csak úgy maga elé, fejét ingatta a dézsa fölé hajolva. Csak estefelé görgette vissza kezére a ruhája ujját. Kiült a magas fűbe, nekitámaszkodott a falnak, és céltalanul tépdesni kezdte a növényzetet. Egyre erősebben bugyogott benne a vágy, hogy csupasz hasán érezze Áslakr kezét. A nap alacsonyan, vörösen ragyogott. A levegő lehűlt, ahogyan egy idő után a föld is. Áslakr átható pillantással figyelte, akarat rezgett benne, ezt Folkví most egyértelműen érezte, korábban rejtve maradt, de ettől függetlenül igaz volt, most pedig láthatóvá is vált. Ehhez kétség sem férhetett. Felnézett, és a domb felett ekkor felbukkant először Áslakr haja, aztán a homloka, aztán teljes valója, a házuk felé tartott az ösvényen azzal a jellegzetes járásával, térde puhán mozdult. Haja szőke keretbe foglalta arcát. Apró kézmozdulattal üdvözölte Folkvít, aztán a földre szegezte pillantását.