A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Shirley Jackson: The Haunting of Hill House

Penguin Books, New York, 2009

Fordította: Bozai Ágota

Tördelte: Kozári Imre

Korrektúra: Nógrády Péter

Copyright © Shirley Jackson, 1959

Copyright renewed © Laurence Hyman, Barry Hyman,

Sarah Webster and Joanne Schnurer, 1987

All rights reserved.

NETFLIX is a registered trademark of Netflix, Inc. and its affiliates.

Logo and artwork used with permission from Netflix, Inc.

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-741-2

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Leonard Brownnak

I.

1.

Nem létezik olyan élőlény, amely sokáig élhetne egyhuzamban kizárólag az abszolút realitás körülményei között; egyesek úgy vélik, még a pacsirták és tücskök is álmodnak. Hill House továbbra sem a józan ész territóriumán állt, de a dombok között magasodva magába zárta a sötétséget, ahogy azt már idestova nyolcvan éve tette, és akár újabb nyolcvan évig tehette. Odabent a falak továbbra is kitartanak, a téglák pontosan illeszkednek, a padlózat masszív, az ajtók észszerűen be vannak csukva; Hill House fa- és kőszerkezetein szilárdan megült a csend, és akármi is járkált odabent, egymagában járkált.

Dr. John Montague bölcsészdoktor volt; antropológiából szerezte tudományos fokozatát, mert valami megmagyarázhatatlan oknál fogva úgy érezte, hogy e tudományterület művelésével kerülhet legközelebb igazi hivatásához, a természetfeletti megnyilvánulások elemzéséhez. Ragaszkodott doktori címének használatához. Vizsgálódásai végtelenül tudománytalanok lévén, remélte, hogy ezzel a tiszteletreméltóság, sőt tanulmányai alapján talán a tudósoknak kijáró tekintély légköre lengi körül. Mivel nem volt kolduló típus, mind pénzben, mind büszkeségben sokba került neki Hill House háromhavi bérleti díja, de arra számított, hogy minden fájdalmas költsége abszolút megtérül, miután publikálja az eredményeit. Tanulmánya egyszer és mindenkorra felfedi, mik az okai és következményei a házban tapasztalható okkult jelenségeknek, érzékelési zavaroknak, amelyeket a köznyelv a „kísértetjárás” jeleinek nevez. Egész életében olyan házat keresett, ahol valóban kísértetek járnak. Amikor Hill House-ról hallott, először kételkedett, aztán reménykedett, majd fáradhatatlanul és eltántoríthatatlanul vizsgálni akarta; nem olyan ember volt, aki csak úgy elengedi Hill House-t, ha egyszer rátalált.

Dr. Montague szándékai Hill House vonatkozásában a tizenkilencedik század rettenthetetlen kísértetvadászainak metódusaiból eredtek; elhatározta, hogy beköltözik Hill House-ba, hogy megtapasztalja, mi folyik ott. Eredetileg az volt a terve, hogy követi egy névtelen hölgy példáját, aki Ballechin House-ba költözött be hasonló célból, és egy nyáron át tartó vendégséget rendezett szkeptikusoknak és hívőknek. A ház attrakciója a krokett és a kísértetles volt. Ám manapság nehezebb szkeptikusokat, hívőket és jó krokettjátékosokat találni, ezért Dr. Montague kénytelen volt asszisztenseket alkalmazni. Meglehet, a viktoriánus élet komótos természete jobban kedvezett az okkult jelenségek vizsgálatának, és az is lehet, hogy a jelenségek végletekig aprólékos dokumentálása nem éppen közkedvelt tevékenység, mindenesetre Dr. Montague nemcsak hogy kénytelen volt asszisztenseket felvenni, hanem egyenesen keresnie kellett őket.

Mivel magát körültekintő és lelkiismeretes embernek tartotta, elég sok időt töltött asszisztenseinek felkutatásával és kiválasztásával. Végigböngészte okkult társaságok lajstromait, szenzációhajhász újságok cikkeit és háttéranyagait, parapszichológusok jelentéseit, ezek alapján pedig összeállított egy listát azokról, akik valamilyen módon, valamikor, bármilyen rövid időre vagy kétségbe vonhatóan, de abnormális események átélői voltak. A listáról kihúzta azok nevét, akik már elhaláloztak. Aztán kihúzta azok nevét is, akiket hírnévhajhászoknak vagy az átlagosnál alacsonyabb intelligenciájúnak tartott, vagy azért talált alkalmatlannak, mert véleménye szerint nyilvánvalóan hajlamuk volt a középpontba helyezni magukat. Ezek után körülbelül egytucatnyi név maradt a listáján. Ők mind levelet kaptak, amelyben az állt, hogy Dr. Montague szívesen látja őket egész nyáron, vagy a nyár egy részében egy kényelmes vidéki házban, amely régi ugyan, de tökéletesen felszerelt; van hideg-meleg víz, áram, központi fűtés és tiszta matracok. A levelekben világosan leírta, hogy a vendégeskedés célja megfigyelni a házban tapasztalható eseményeket, és utánajárni a ház nyolcvanéves fennállása során elterjedt számos kellemetlen történetnek, megállapítani, hogy ezek megfelelnek-e a valóságnak. Leveleiben Dr. Montague nem jelentette ki nyíltan, hogy Hill House kísértetjárta épület, mert ő a tudomány embere volt, és amíg személyesen nem tapasztalta meg, hogy Hill House-ban okkult jelenségek fordulnak elő, nem akart túlságosan a vakszerencsére támaszkodni. Következésképpen leveleit a kétértelműségnek olyan sajátos fennköltségével fogalmazta meg, hogy kizárólag egy egészen különleges fajta olvasó érdeklődését ragadja meg. Tizenkét levelére négy választ kapott; a másik nyolc jelölt bizonyára elköltözött, és nem adott meg utánküldési címet, illetve az is lehetséges, hogy elvesztették érdeklődésüket a természetfeletti jelenségek iránt, vagy talán soha nem is foglalkoztatta őket a téma igazán. Annak a négy embernek, aki válaszolt, Dr. Montague újabb levelet küldött, amelyben pontosan megjelölte a napot, amikor a ház hivatalosan fogadóképes lesz, és részletesen leírta, hogyan lehet eljutni oda, mivel – a szokatlan részletezést kénytelen volt külön megmagyarázni – a ház pontos elhelyezkedéséről nagyon nehéz információhoz jutni, különösen a közelben élő, vidéki közösség tagjaitól. A Hill House-hoz utazása előtti napon Dr. Montague-t meggyőzték, hogy vegye be a kiválasztott társaságba a háztulajdonos család egy tagját. Az egyik jelölttől kapott egy táviratot, amelyben az illető nyilvánvalóan mondvacsinált okkal lemondta részvételét. Egy másik jelölt meg sem jelent, és nem is írt; valószínűleg valami halaszthatatlan személyes teendő jött közbe. A másik két asszisztens megérkezett.

2.

Eleanor Vance harminckét éves volt, amikor Hill House-ba érkezett. Mivel anyja már meghalt, egyetlen ember volt az egész világon, akit őszintén gyűlölt: a nővére. Nem kedvelte sógorát és ötéves unokahúgát sem, és nem voltak barátai. Ennek oka nagyrészt az a tizenegy év volt, amit rokkant anyja ápolásával töltött. Ezeknek az éveknek a következménye pedig az, hogy bizonyos mértékű jártasságra tett szert az ápolónői munkában, és képtelen volt sűrű pislogás nélkül erős napfényben tartózkodni. Nem emlékszik, hogy felnőtt életében akár egyetlen pillanatig is boldog lett volna; az anyjával töltött éveit kis vétkek és kis szemrehányások, folyamatos aggodalom és végtelen elkeseredettség jellemezte. Nem akart visszahúzódó lenni, de olyan sok időt töltött egyedül úgy, hogy nem volt kit szeretnie, hogy nehéz volt másokkal beszélgetnie, sőt csak úgy társalognia is anélkül, hogy zavarban lett volna. Alig beszélt, mintha nem találná a megfelelő szavakat. Neve azért került Dr. Montague listájára, mert tizenkét éves korában, amikor apjuk még alig egy hónapja volt halott, egy napon együtt voltak otthon a nála hat évvel idősebb nővérével, amikor minden figyelmeztetés, előjel, szándéknyilvánítás és ok nélkül kőzápor hullott a házukra. A kövek hangosan zuhantak le a mennyezetről, végig a falak mentén, ablakokat törtek be, őrjítően pattogtak a tetőn. Három napig szakadatlanul záporoztak a házra, mely idő alatt Eleanort és nővérét nem is annyira a kövek idegesítették, hanem anyjuk vak, hisztérikus kijelentései és a szomszédok meg a bámészkodók, akik naponta összegyűltek a bejárati ajtó előtt. Anyjuk meg volt győződve arról, hogy ez az egész néhány rosszindulatú, intrikus ember műve, akik rá fenekedtek és bosszút forraltak ellene, amióta csak odaköltöztek. Három nap után Eleanort és nővérét elvitték a házból, ideiglenesen egy barátjukhoz mentek lakni. A kőzápor rögtön megszűnt, és többé nem ismétlődött meg, bár Eleanor, a nővére és az anyja visszaköltöztek a házba, és a szomszédsággal folytatott ellenségeskedésnek soha nem lett vége. A történetet mindenki elfelejtette már, kivéve azok, akikkel Dr. Montague konzultált; különösen Eleanor és a nővére felejtette el, akik az események idején azt feltételezték, hogy a másik felelős a kőzáporért. Eleanor egész nyomorúságos életében, legelső gyerekkori emléke óta valami olyan lehetőségre várt, mint amit Hill House-tól remélt. Miközben anyját gondozta, emelgette a mogorva hölgyet a székből az ágyba, végtelenül sokszor vitt be kis tálcán levest meg zabkását és vett erőt magán, és miközben a csupa mocsok szennyest kellett kimosnia, Eleanor abba a szilárd hitbe kapaszkodott, hogy egy napon majd történik vele valami. Postafordultával elfogadta a Hill House-ba szóló meghívást, annak ellenére, hogy sógora többször is nyomatékosan kérte, hívjon fel néhány embert, győződjön meg arról, hogy ez a bizonyos doktor nem szándékozik-e olyan primitív rítusokba beavatni, amelyek Eleanor nővére szerint esetleg olyasmivel lehetnek kapcsolatban, amiről egy fiatal, hajadon lánynak tudnia is arcpirító illetlenség. Eleanor nővére talán a hálószoba diszkrét sötétjében suttogva megjegyezte, hogy Dr. Montague talán – már ha egyáltalán ez az igazi neve – …tehát ez a bizonyos Dr. Montague ezeket a nőket úgynevezett… kísérletekre használja. Tudod… kísérletekre, ahogy az olyan emberek szokták. Eleanor nővérének gondolataiban hallomásai alapján sűrűn előbukkant a képzet, hogy milyen kísérleteket végezhetnek ezek a doktorok. Eleanornak nem voltak ilyen gondolatai, vagy ha voltak is, nem félt. Röviden: Eleanor bárhová elment volna.

Theodora – csak ezt a nevet használta, vázlatait „Theo” néven írta alá, lakása ajtaján, üzlete ablakán, a telefonkönyvben, halvány levélpapírján, a kandallópárkányon álló fényképén csak a Theodora név szerepelt –, nos, Theodora egyáltalán nem hasonlított Eleanorra. A kötelesség és a lelkiismeretesség Theodora számára olyan tulajdonságok voltak, amelyekkel igazából a lány cserkészek rendelkeznek. Theodora világában az élvezetek és a lágy színek domináltak. Azért került fel Dr. Montague listájára, mert – nevetve lépett be a laboratóriumba, virágillatú parfümfelhő lengte körül – hihetetlen képessége volt húszból tizennyolc, húszból tizenöt, húszból tizenkilenc kártyalapot helyesen megnevezni, amit egy asszisztens halló- és látótávolságon kívül választott ki és mutatott fel. Maga Theodora ezt a tehetségét felettébb szórakoztatónak és izgalmasnak találta. Theodora neve a laboratóriumok jegyzőkönyveiben ragyogott, így elkerülhetetlenül felkeltette Dr. Montague figyelmét. Theodora szórakoztatónak találta Dr. Montague első levelét; kíváncsiságból válaszolt rá (illetve talán azért, mert Theodora misztikus tudása, amelynek köszönhetően meg tudta mondani, milyen nevek és jelek vannak felmutatott, ám számára nem látható kártyalapokon, most Hill House felé terelte), mégis, végül arra jutott, hogy nem fogadja el a meghívást. Ám – talán az újabb felkavaró, sürgető érzés hatására – amikor Dr. Montague meghívásmegerősítő levele megérkezett, Theodora különös, erős késztetést érzett, és valahogy úgy alakult, hogy elvakult, féktelen vitába keveredett barátjával, aki egyben lakótársa is volt. Mindkét oldalról olyan dolgok hangzottak el, amelyeket csak az idő oszlathat el. Theodora szándékosan és szívtelenül összetörte azt a kedves kis figurát, saját képmását, amit barátja faragott, a barát pedig kegyetlenül széttépte azt az Alfred de Musset-kötetet, amit Theodora születésnapi ajándékként adott neki, különös gonddal szaggatva cafatokra azt az oldalt, amelyen Theodora szeretetteljes, évődő ajánlása volt. Az ilyen tetteket természetesen nem lehet elfelejteni, és sok időnek kell eltelnie, amíg nevetni tudnak rajtuk; Theodora még aznap éjjel megírta a meghívást elfogadó levelét, és másnap rideg csendben távozott.

Luke Sanderson megrögzött hazudozó. Ráadásul tolvaj. Nagynénje, Hill House tulajdonosa előszeretettel hangsúlyozta, hogy ismeretségi körében unokaöccse részesült a legjobb oktatásban, ő jár a legjobb ruhákban, neki van a legjobb ízlése és a legrosszabb társasága; minden lehetőséget megragadott, hogy az unokaöccsét néhány hétig biztonságos távolságban tudhassa. A család ügyvédje megbízásának megfelelően ragaszkodott ahhoz a kitételhez, hogy Dr. Montague semmiképpen nem bérelheti ki a házat a megnevezett célra, ha a bérleti idő teljes tartama alatt nem tartózkodik a helyszínen a család egy tagja, és első találkozásukkor Dr. Montague valamiféle erőt vagy macskákra jellemző önfenntartási ösztönt észlelt Luke-ban, és ettől legalább annyira kívánta, hogy Luke jelen legyen a házban, mint ahogy Mrs. Sanderson szerette volna kissé távolabb tudni unokaöccsét. Akárhogy is, Luke várakozással tekintett az elkövetkező hetekre, nagynénje hálás volt, Dr. Montague pedig nagyon elégedett. Mrs. Sanderson közölte a család ügyvédjével, hogy úgysincs semmi a házban, amit Luke ellophatna. A régi ezüstök képviselnek ugyan valami értéket, mondta az ügyvédnek, de Luke számára ez az érték szinte leküzdhetetlen akadályt jelent: energia kell a lopáshoz és a lopott holmi pénzzé alakításához. Mrs. Sanderson igazságtalan volt Luke-kal. Nagyon kicsi volt annak a valószínűsége, hogy Luke meglép a családi ezüsttel vagy Dr. Montague órájával vagy Theodora karkötőjével, mert becstelensége nagyrészt arra korlátozódott, hogy kisebb összegeket lopjon nagynénje retiküljéből és kártyán csaljon. Hajlamos volt arra is, hogy eladja a nagynéni barátnőitől szépelgéssel és bájos pirulással ajándékba kapott órákat és cigarettásdobozokat. Egy napon majd Luke örökli Hill House-t, de soha nem gondolt arra, hogy ott is éljen.

3.

– Egyszerűen nem gondolom, hogy elvihetné az autót – jelentette ki Eleanor sógora makacsul.

– Félig az én autóm – mondta Eleanor. – Én is adtam bele pénzt.

– Egyszerűen nem gondolom, hogy elvihetné, ennyi – fejezte ki véleményét a sógora, majd a feleségéhez fordult. – Nem igazságos, hogy egész nyáron használja, mi pedig itt maradunk kocsi nélkül.

– Carrie folyton ezzel jár, én meg a garázsból is alig viszem ki – mondta Eleanor. – Ráadásul ti egész nyáron a hegyekben lesztek, pedig ott nem is lehet kocsikázni. Carrie, te is tudod, hogy a hegyek között nem lehet kocsival járni.

– De mi van akkor, ha szegény kicsi Linnie megbetegszik vagy valami ilyesmi? És szükségünk lenne a kocsira, hogy orvoshoz vigyük?

– Az autó fele az enyém – közölte Eleanor. – El akarom vinni.

– Mi van akkor, ha Carrie betegszik meg? Mi van akkor, ha nem találunk orvost, és kórházba kell mennünk?

– Kell a kocsi. El akarom vinni.

– Nem hiszem, hogy ez lehetséges – mondta Carrie lassan, határozottan. – Azt sem tudjuk, hová akarnál menni. Még arra sem méltattál minket, hogy részletesebben beszélj erről az egészről, ugye? Nem látok lehetőséget arra, hogy kölcsönadjam neked a kocsimat.

– Félig az én kocsim.

– Nem – jelentette ki Carrie. – Nem viheted el.

– Így van – bólintott Eleanor sógora. – Ahogy Carrie mondja, szükségünk van rá.

Carrie könnyed mosollyal nézett a húgára.

– Sosem bocsátanám meg magamnak, Eleanor, ha kölcsönadnám neked a kocsit, és valami történne veled. Honnan tudhatjuk, hogy bízhatunk ebben a doktor akárkiben? Még fiatal nő vagy, a kocsi pedig nagyon sok pénzbe került.

– Nos, Carrie, felhívtam Homert a hitelintézetnél, és azt mondta, ez a bizonyos doktor magas pozícióban van valami egyetemen…

Carrie mosolyogva válaszolt:

– Persze, minden jel arra utal, hogy rendes emberről van szó. De Eleanor úgy döntött, nem mondja el nekünk, hová megy, és hol lehet elérni, ha szükségünk lenne az autóra, ha esetleg vissza akarnánk kérni; előfordulhat, hogy történik vele valami, amiről lehet, hogy sohasem értesülünk. Még ha Eleanor… – folytatta disztingvált hangon, továbbra is a teáscsészéjéhez beszélve – …még ha Eleanor kész is arra, hogy egy ismeretlen férfi hívó szavára a világ végére menjen, én még mindig nem látok semmi észszerű okot arra, hogy átengedjük neki az autómat.

– Félig az én kocsim.

– Mert mi van akkor, ha szegény kicsi Linnie megbetegszik odafent a hegyekben, és senki nincs a közelben? Ha sehol egy orvos?… Akárhogy is, Eleanor, biztos vagyok benne, hogy azt teszem, amit anya is a legjobbnak gondolt volna. Anya megbízott bennem, és biztosan nem helyeselné, ha hagynám, hogy ilyen féktelen életet élj, és ki tudja, hová menj az autómmal… Vagy mi van akkor, ha én betegszem meg ott fenn a… Egészen biztos, hogy anya velem értene egyet, Eleanor.

– Ráadásul – szólalt meg Eleanor sógora, mert hirtelen eszébe jutott még valami –, honnan tudjuk, hogy jó állapotban hozná vissza?

Valahol mindent el kell kezdeni, biztatta magát Eleanor. Nagyon kora reggel volt, remegve szállt ki a taxiból, mert nővére és sógora mostanra talán ébredezik, és megfogalmazódnak bennük a gyanú első, halvány, de kellemetlen gondolatai. Gyorsan kivette bőröndjét a taxiból, miközben a sofőr az első ülésre tett kartondobozt emelte ki. Eleanor a szokásosnál több borravalót adott neki, és azon tűnődött, vajon a nővére és a sógora követték-e. Lehet, hogy most fordulnak be a sarkon, és azt mondja egyik a másiknak: „Nézd, ott van, ahogy gondoltuk. A tolvaj!” Sietősen megfordult, elindult a városi garázssor felé, ahol a kocsijukat tartották. Idegesen pillantott az utca vége felé. Óvatlanságában összeütközött egy nagyon kis termetű hölggyel, mindenfelé csomagok repültek, és döbbenten látta, hogy a járdán felborult és összetört egy tasak, amiből sajttortadarabok, szeletelt paradicsom és egy császárzsemle gurult ki.

– Az ördög vigye el magát! – sipított a kis termetű nő, arcát Eleanor arcához közel tolva. – Hazafelé tartottam a csomagommal, az ördög vigye el!

– Nagyon sajnálom – mondta Eleanor. Lehajolt, hogy segítsen, de nem tűnt lehetségesnek felszedni a járdáról a paradicsomszeleteket és a sajttortadarabokat, és valahogy visszatenni őket a szakadt zacskóba. Az öreg hölgy lehajolt, és még mielőtt Eleanor segíthetett volna neki, összeszedte a többi csomagját, úgyhogy Eleanor végül felegyenesedett. Kényszeresen, bocsánatkérőn mosolygott.

– Igazán nagyon sajnálom…

– Vigye el az ördög! – mondta az öreg hölgy, az előzőeknél halkabban. – Az én kis ebédemmel igyekeztem haza. És most, maga miatt…

– Talán kifizethetném… – Eleanor a retiküljébe nyúlt, az idős nő mozdulatlanul állt, és gondolkodott.

– Nem fogadhatok el pénzt csak úgy – szólalt meg végül. – Tudja, ezeket a holmikat nem vettem. Maradék volt. – Ajkával dühösen csettintett. – Látnia kellett volna, micsoda sonka volt náluk… De azt valaki más vitte el. És a csokoládétorta. És a krumplisaláta. És a kis papírkapszlikban felszolgált édességek. Mindenhez túl későn érkeztem. És most…

Egyszerre néztek le a járdán szétszóródott ételre, majd a kis termetű nő folytatta:

– Tudja, nem fogadhatok el pénzt, nem vehetek el pénzt a kezéből olyasmiért, ami maradék volt.

– Igen, de talán vehetnék önnek valamit ezek helyett. Rettentően sietek, de ha találnánk egy helyet, ami nyitva van…

Az öreg hölgy komor mosollyal nézett rá.

– Ez mindenesetre még megvan – mondta, és szorosan magához ölelt egy csomagot. – De a taxival hazaküldhet, a viteldíjat kifizetheti. Úgy valószínűleg más nem fog ledönteni a lábamról.

– Örömmel – mondta Eleanor, azzal az érdeklődőn várakozó taxisofőrhöz fordult. – Haza tudná vinni a hölgyet?

– Pár dollár elég lesz – szólt az alacsony nő. – Ebben természetesen nincsen benne a borravaló az úrnak. Nagy kockázat ilyen kicsinek lenni – magyarázta finomkodó hangon –, elég nagy kockázat. Az emberek észre sem vesznek, folyton belém ütköznek. Mégis őszinte örömömre szolgál, hogy olyan készséges emberrel találkozhatok, mint ön, aki szívesen jóváteszi a káromat. Előfordul, hogy aki belém ütközik, vissza sem néz.

Eleanor segített neki sok csomagjával beszállni a taxiba, majd két dollár ötven centet vett elő, és átadta az alacsony hölgynek, aki szorosan fogta a pénzt apró kezében.

– Rendben, aranyoskám – szólt hátra a sofőr. – Hová lesz a menet?

A hölgy felnevetett.

– Ha elindultunk, megmondom a címet – felelte, aztán Eleanorhoz fordult. – Sok szerencsét, kedveském. Mostantól figyeljen jobban, hogyan dönt le embereket a lábukról.

– Viszontlátásra – köszönt el Eleanor. – És nagyon sajnálom.

– Akkor nincs semmi gond – mondta a kis termetű nő, és integetett, ahogy a taxi távolodott a járdaszegélytől. – Imádkozni fogok magáért.

Hát, legalább egyvalaki imádkozik értem – gondolta Eleanor a taxi után nézve. – Legalább egyvalaki.

4.

Ez volt a nyár első igazi ragyogó napja, amiről Eleanornak mindig kora gyermekkora fájó élményei jutottak eszébe, amikor mintha örökké nyár lett volna; egyetlen téli emléke sem volt apja halála előtt, ami egy hideg, nyirkos napon következett be. Az utóbbi időben, a gyorsan múló évek alatt gyakran elgondolkodott azon, mi lett azzal a sok elpazarolt nyári nappal, hogyan tölthette ezeket olyan szertelenül. Ostoba vagyok, mondogatta magának minden nyáron, nagyon ostoba; már felnőtt nő vagyok, ismerem a dolgok értékét. Semmi sem megy igazán veszendőbe, gondolta meglehetősen értelmesen, még az ember gyerekkora sem értelmetlen. Aztán minden évben egy nyári reggelen meleg szél fújt végig a város utcáján, ahol éppen sétált, és olyankor egy kis jegecesen hideg gondolat érintette meg: még több időt engedtem eltelni értelmetlenül. Ám ezen a délelőttön, ahogy a nővérével közösen birtokolt autót vezette – kissé félve, hogy már eljutott a tudatukig, hogy végül mégis elment a garázsba, és elvitte a kocsit –, szabályosan hajtott, tartva a sávot; megállt, ha a közlekedési szabályok szerint meg kellett állnia; mosolygott az utcát érő napfényre, és arra gondolt: úton vagyok, úton vagyok, végre megtettem egy lépést.

Korábban mindig óvatosan vezetett, amikor nővére engedélyével vitte el a kis kocsit; vigyázott, hogy a legkisebb karcolás se essen rajta, mert ha ilyesmi történne, azzal nagyon felbosszantaná a testvérét. Ma azonban teljesen az övé a kocsi: a kartondoboz a hátsó ülésen, bőröndje a padlón, kesztyűje, retikülje, könnyű kabátja az anyósülésen; kicsi, körülhatárolt világ, csak az övé; tényleg úton vagyok, gondolta.

A város utolsó közlekedési lámpájánál, mielőtt ráfordult volna a kivezető autópályára, megállt, várt, és közben kicsúsztatta a retiküljéből Dr. Montague levelét. Térképre sem lesz szükségem, gondolta; nagyon megfontolt, előrelátó ember lehet ez a Dr. Montague. „…a 39-es úton Ashtonig” – ez állt a levélben. – „Aztán forduljon balra, nyugati irányba az 5-ös útra. Nem egészen ötven kilométert kell így megtennie, aztán elér egy kis faluba, Hillsdale-be. Hajtson át a falun, haladjon addig a kereszteződésig, amelynél a bal oldalon benzinkút, a jobb oldalon pedig templom van; ott forduljon balra. Keskeny mellékútra ér, ez visz fel a hegyek közé. Nagyon rossz minőségű út. Menjen ezen egészen végig. Körülbelül tíz kilométert kell autóznia. Az út egyenesen a Hill House-hoz vezet. Azért adok ilyen részletes útmutatót, mert nem tanácsos Hillsdale-ben megállni, és a helyiektől útbaigazítást kérni. Felettébb udvariatlanok az idegenekkel, azokkal pedig, akik Hill House iránt érdeklődnek, egyenesen nyílt ellenségességgel viseltetnek. Nagy örömömre szolgál, hogy csatlakozik társaságunkhoz Hill House-ban, és alig várom, hogy megismerkedjek Önnel június huszonegyedikén, csütörtökön…”

Megváltozott a fény. Eleanor ráfordult az autópályára, elindult a városból kifelé. Most már senki sem tud feltartóztatni, gondolta, azt sem tudják, melyik irányba indultam.

Még sosem autózott messzire egyedül. Bolondos gondolat volt kellemes utazását kilométerekre és órákra osztani, úgy tekintett rá, hogy nagy pontossággal az út sávjában, az utat szegélyező fasor mellett kell tartani az autót, ez a folyamat pedig pillanatok sorozatából áll, mindegyik új, és mindegyik magával ragadja, hihetetlen újdonság útján viszi egy teljesen új helyre. Maga az utazás volt a pozitív tett, az úti cél homályos, elképzelhetetlen, talán nem is létező. Az utazás minden mozzanatát élvezte; imádta az utat, a fákat, a házakat, a csúnya kisvárosokat, és azzal a gondolattal kacérkodott, hogy ha úgy tartja kedve, egyszerűen megáll valahol, és soha többé nem megy el onnan. Leállhatna az autóval az út szélén – bár az tilos, figyelmeztette magát; nagy büntetést kapna, ha valóban megtenné –, csak úgy otthagyná a kocsit, és elkalandozna a fasoron túlra, a szépséges, hívogató tájba. Addig barangolna, míg kifárad; pillangókat kergetne, a patakpart mentén gyalogolna, és ha leszáll az est, valami szegény favágó kunyhójában találna menedéket. Örökre East Barrington vagy Desmond vagy a beleolvadt Berk falu lehetne az otthona; vagy egyáltalán nem térne le az útról, nagy sebességgel haladna tovább, míg a kocsi gumiabroncsai teljesen elkopnak, és a világ végére ér.

De az is lehet, gondolta, hogy maradok az eredeti tervnél, és Hill House-ba megyek, ahol várnak, ahol szállást, ellátást és jelképes összegű tiszteletdíjat kapok azért, mert a városi kötelezettségeimet hátrahagyva elindultam világot látni. Vajon milyen ember lehet Dr. Montague? Vajon milyen lehet Hill House? Vajon ki lesz még ott?

Már nagyobb távolságra jutott a várostól, kereste a kereszteződést, ahol le kell hajtania a 39-es útra, a varázslatos útra, amit Dr. Montague választott neki a világ összes többi útja közül, hogy biztonságban elvezesse magához és Hill House-ba; egyetlen más út sem vezet onnan, ahol volt, oda, ahol lenni akar. Dr. Montague határozottan, pontosan, tévedhetetlenül leírta; a 39-es út irányát jelző tábla alatt volt egy másik tábla is: ASHTON 194 KILOMÉTER.

Az út, amely időközben bizalmas barátja lett, hegyen-völgyön kanyargott. A kanyarok mögött meglepetések várták: hol egy tehén nézte a karám mögül, hol egy közönyös kutya. A völgyekben kisvárosok terültek el, mezőket és gyümölcsöskerteket hagyott maga mögött. Az egyik falu főutcáján elhaladt egy hatalmas ház előtt; a házat oszlopcsarnokos veranda díszítette, fal vette körül, a zsalugáterek mind be voltak húzva, a lépcsőt kőoroszlánpár vigyázta. Arra gondolt, talán itt lakhatna; minden reggel leporolná az oroszlánokat, és este, amikor jó éjszakát kívánna nekik, megpaskolná a fejüket. Az idő ezen a júniusi reggelen kezdődik, jelentette ki magának, de ez furcsamód új, önmagába forduló idő; ebben a néhány pillanatban egy élethossznyit éltem az oroszlános lépcsőjű házban. Minden reggel felsepertem a tornácot, leporoltam az oroszlánokat, és minden este, amikor jó éjszakát kívántam nekik, megpaskoltam a fejüket, és hetente egyszer szappanos, meleg vízzel megmostam a képüket, sörényüket, tappancsukat, kefével tisztogattam a fogaikat. A házban tágas, magas mennyezetű helyiségek vannak, a padlók fényesek, az ablakok ragyognak. Kis termetű, kecses hölgy gondoskodik rólam, kimérten lépdel, kezében tálca, rajta ezüst teáskészlet, és esténként egy pohár feketebodza-bort hoz nekem, amit az egészségem érdekében kell elfogyasztanom. Egyedül vacsorázok a hosszú, csendes ebédlő csillogó asztalánál, a magas ablakok között a fal fehérje ragyog a gyertyafényben; szárnyassültet vacsoráztam, hozzá retket a kertből, és volt házi szilvadzsem is. Fehér organzafüggönyös baldachin alatt aludtam, a folyosón tompa fényű éjszakai lámpa vigyázott rám. Az emberek meghajoltak előttem, ha a város utcáin találkoztak velem, mert mindenki nagyon büszke volt az oroszlánjaimra. Amikor meghaltam…

Ekkor már messze járt a várostól; lerobbant, bezárt kifőzdék és leszakadt táblák között haladt. Egyszer valamikor vásár és motorverseny lehetett itt, a táblákon még láthatóak voltak a szavak részletei. Az egyiken a DARE betűk, a másikon EVIL, és nevetett magán, a gondolkodásán, ami mintha arra lenne beállítva, hogy mindenben előjeleket lásson. Mert valóban úgy is lehetett értelmezni a nyolc betűt, hogy „Szállj szembe a Gonosszal”, de valójában a DAREDEVIL szó állt ott, tehát merész motorosokról szólt a hirdetés; Eleanor lelassított, mert észrevette, hogy túl gyorsan hajt, és ha így megy tovább, túl korán érhet Hill House-ba.

Egyszer meg is állt az út mentén, annyira elcsodálkozott az elé táruló látványon. Körülbelül fél kilométeren át csodálatos, szépen gondozott leanderek mellett haladt, egyenes sorban pompázó rózsaszín és fehér virágözön szegélyezte az útját. Elért a kapuhoz, amit a leanderek védtek, és a kapun túl a leanderfasor folytatódott. A kapu csak két romos kőoszlop volt, közöttük az út puszta mezőre vezetett. Látta, hogy a leanderfák eltávolodnak az úttól, és nagy teret fognak körül. Látta a tér másik oldalát is; ugyanolyan egyenes vonal volt, mint amit maga mögött hagyott, mintha a fák egy kis folyó mellett sorakoztak volna. A leandertér közepén nem volt semmi; sem ház, sem építmény, semmi, csak az egyenes út, ami a pataknál végződött. Mi lehetett itt, tűnődött. Mi lehetett itt, ami már nincsen, vagy mi akart itt lenni, ami sosem valósult meg? Ház akart lenni vagy kert, vagy gyümölcsös; örökre száműzték innen azokat, akik valamit létre akartak itt hozni, vagy visszajönnek még? Eszébe jutott, hogy a leander mérgező; lehetséges, hogy őriznek valamit? Vajon ha kiszállok az autómból, gondolta, és beállok a romos kapuba, aztán, ha már a bűvös leandertéren vagyok, rájövök, hogy valamiféle tündérföldre tévedtem, amit halálos mérgű növények védenek az elhaladó emberek tekintete elől? Vagy ha egyszer beálltam a varázskapuba, átléptem a védősorompón, és megtörik a varázs? Egy gyönyörű kertbe kerülök, ahol szökőkutak vannak és alacsony padok és rózsalugasok, és egy ösvényre bukkanok – ékköves ösvényre talán, rubinokkal és smaragdokkal kirakott útra, ami annyira puha, hogy királylányok is sétálhatnának rajta apró selyemtopánjaikban –, és ez az út egyenesen az elvarázsolt palotába visz. Alacsony lépcsőn, őrködő kőoroszlánok között lépdelek fel az udvarba, ahol szökőkút zenél, és a királynő sírva várja a hercegnő visszatértét. Amikor meglát, eldobja hímzőrámáját, kiált a szolgáinak, akik hosszú álomból rezzennek fel, nagy lakomát rendel, mert megtört a varázslat, és a palota ismét olyan, amilyen volt. És boldogan élünk, míg meg nem halunk.

Nem, persze hogy nem, gondolta Eleanor, azzal visszafordult a kormány felé, hogy újraindítsa a kocsit; amint a palota láthatóvá válik, és megtörik a varázslat, az egészében elmúlik, és a leandereken kívüli egész vidék visszatér eredeti állapotába; halványodva tűnnek el a városok, a táblák és a tehenek, egy tündérmese szép zöld vidéke lesz a helyükön. Akkor herceg lovagol le a hegyekből, fényes, zöld és ezüst ruhában, mögötte száz íjász, lándzsazászlóik lobognak, lovaik prüszkölve ágaskodnak, ékszereik megcsillannak…

Felnevetett, visszafordult a varázslatos leanderek felé, és búcsúzóul rájuk mosolygott. Majd legközelebb, mondta nekik; majd legközelebb visszajövök, és megtöröm a varázslatotokat.

Százhatvan kilométernyi vezetés után megállt ebédelni. Talált egy éttermet, ami régi malomként hirdette magát. Szinte hihetetlen, de a zubogó patak fölött álló erkélyre ültették; nedves sziklákat látott és a mozgásban levő víz mámorító csillogását; előtte metszettüveg-tálban friss túró, vászon asztalkendőben kukoricás kenyér. Mivel ez olyan vidék, ahol a varázslatok gyorsan köttetnek és oldatnak, hosszabban kívánt időzni ebédjénél, mert tudta, hogy a nap végén Hill House várja. Rajta kívül csak egy család volt az étteremben; anya, apa egy kislánnyal és egy kisfiúval; halkan, kedvesen beszéltek egymással; egyszer a kislány elfordult az asztaltól, és őszinte kíváncsisággal nézte Eleanort, majd néhány pillanat múlva elmosolyodott. A patak vizéről vetülő fényszikrák cikáztak a mennyezeten, a fényesen tiszta asztalokon, a kislány fürtjein, és a kislány anyja egyszer csak azt mondta:

– A bögréjét akarja. Csillagot akar inni.

Eleanor meglepetten nézett fel; a kislány hátrahúzódott a székén, duzzogva tolta el magától a tejet, apja a homlokát ráncolta, bátyja nevetgélt, az anya pedig nyugodt hangon megismételte:

– A bögréjét akarja. Csillagot akar inni.

Igen, gondolta Eleanor; én is; egy csésze csillagot.

– A kis bögréjét – magyarázta az anya, szabadkozó mosollyal nézve a pincérnőre, akit megdöbbentett a gondolat, hogy a malom jóféle, vidéki, teljes teje nem elég finom a vendég gyereknek. – A kis bögre alján csillagok vannak, otthon mindig abból iszik. Csillagbögrének nevezi, mert miközben iszik belőle, látja a csillagokat. – A pincérnő kissé kétkedőn bólogatott, az anya pedig a kislányhoz fordult: – Ma este, ha hazaérünk, már a csillagos bögrédből ihatsz. De most, csak hogy megmutasd, mennyire jó kislány vagy, megtennéd, hogy ebből a pohárból iszol egy kis tejet?

Ne tedd, mondta Eleanor a kislánynak, ragaszkodj a csillagos bögrédhez; amint sikerül csapdába ejteniük, rávenniük, hogy olyan legyél, mint bárki más, soha többé nem láthatod a csillagos bögrédet; ne tedd. A kislány halvány, gödröcskés, értő mosollyal pillantott rá, és ingatta a fejét, makacsul nemet intett az üvegpohárra. Bátor lány, gondolta Eleanor, bölcs és bátor lány.

– Teljesen elrontod – mondta az apa. – Nem lenne szabad megengedni neki, hogy ilyen szeszélyes és önfejű legyen.

– Csak most az egyszer – mondta az anya. Letette a pohár tejet, és gyengéden megsimogatta a kislány kezét. – Edd meg a jégkrémedet.

Távozóban a kislány búcsút intett Eleanornak, Eleanor pedig viszonozta az integetést; kellemes magányban üldögélve kortyolgatta a kávéját, nézte az erkélye alatt vidáman csobogó patakot. Nincs sok hátra az útból, gondolta, több mint a felét már megtettem. Az út vége, gondolta, és tudata mélyén, csillogón, mint a kis patak, ficánkolva jelent meg egy dallam vége, távoli, bizonytalan szavakat hozva magával: „Halogatás nem hoz élvet”[1] – gondolta. – „Halogatás nem hoz élvet.”

Ashton közelében kis híján örökre megállt, mert egy kert mélyén apró házat vett észre. Itt élhetnék egyes-egyedül, gondolta, és lelassított, hogy jobban megnézze a kanyargó kerti ösvényt, amely kékre festett kis bejárati ajtóhoz vezetett, előtte pedig tökéletes összképet adva hófehér macska ült. Senki sem találna rám a rózsák mögött sem, de a biztonság kedvéért leandereket ültetnék az út mellé. Hűvös estéken begyújtok, almát sütök a saját tűzhelyemnél. Fehér macskákat nevelek, fehér függönyöket varrok az ablakokra, és néha átlépem a küszöböt, kimegyek a boltba fahéjat, teát és cérnát venni. Az emberek eljönnek hozzám jövendőt mondatni maguknak, és szerelmi bájitalokat főzök szomorú szüzeknek; lesz egy szelíd vörösbegyem… De a kis ház nagyon messze volt, és ideje volt ráfordulni az új útra, amelyet Dr. Montague olyan gondosan felvázolt neki.

„Forduljon balra, nyugati irányba az 5-ös útra”, ezt írta a levélben. Eleanor megtette, olyan hatékonyan és haladéktalanul, mintha Dr. Montague valami távoli helyről vezérelte volna, mintha Dr. Montague irányította volna az autóját; és már a nyugat felé vezető 5-ös számú úton haladt, és utazása végéhez közelített. Dr. Montague intése ellenére meg fogok állni Hillsdale-ben egy pillanatra, határozta el, mert nem szeretném, ha hosszú utazásom ilyen hamar véget érne. Ez nem igazán engedetlenség, semmiképpen sem az; a levélben az állt, hogy nem tanácsos megállni Hillsdale-ben az útirány iránt érdeklődni, nem pedig az, hogy tilos egy csésze kávéra megállni, és ha nem is említem Hill House-t, akkor talán nem teszek semmi rosszat. Akárhogy is, jutott eszébe ez a sötét, zavaros gondolat, lehet, hogy ez az utolsó esélyem.

Nem is számított rá, hogy olyan hamar Hillsdale-be ér. Piszkos házak és kanyargós utcák kusza összevisszasága. Kis település; amint beért a fő utcára, látta a falu végét is, a benzinkutat és a templomot. Úgy tűnt, csak egy helyen lehet kávézni, a meglehetősen lepusztult kifőzdében, de Eleanor elhatározta, hogy megáll Hillsdale-ben, ezért az étkezde előtti töredezett járda mellett leállította a kocsit. Egy percig gondolkodott, aztán bólintott, és kiszállt az autóból. Úgy parkolt, hogy ha beül az étkezdébe, rálásson a kocsi padlójára tett bőröndre és a hátsó ülésen levő kartondobozra. Nem fogok sok időt tölteni Hillsdale-ben, gondolta, ahogy végignézett az utcán, ami a tűző napfényben is sötétnek és egyenesen rondának tűnt. Az egyik fal árnyékában kutya aludta nyugtalan álmát, az utca túloldalán nő állt a kapuban, és Eleanort nézte. Két fiatal fiú támasztotta a kerítést, egyikük sem szólalt meg. Eleanor félt a hamis kutyáktól, a gúnyosan bámuló nőktől és a fiatal huligánoktól, ezért retiküljét és kocsikulcsát szorosan markolva besietett az étkezdébe. A pult mögött csapott állú, fáradt lányt talált; a pult végénél egy férfi ült és evett. Eleanor éppen arra gondolt, mennyire éhes lehet az a férfi, ha egyáltalán betért ide enni, amikor ránézett a szürke pultra és a tálnyi fánkot borító maszatos üvegbúrára.

– Kávét kérek – mondta a pult mögött álló lánynak, mire az fáradt-unottan megfordult, és levett egy csészét a polcon álló halomból. Meg kell innom ezt a kávét, mert elhatároztam, hogy kávézok itt, adta ki az utasítást magának Eleanor, de legközelebb megfogadom Dr. Montague tanácsait.

Valami finom viccelődés folyhatott az evő férfi és a pult mögött álló lány között, mert amikor a lány letette Eleanor elé a kávét, félmosollyal nézett a férfire, aki vállat vont, mire a lány elnevette magát. Eleanor felnézett, de a lány már a körmeit nézegette nagy figyelemmel, a férfi pedig kenyérrel törölgette a tányérját. Lehet, hogy Eleanor kávéja mérgezett; valóban úgy is nézett ki. Elhatározta, hogy megpróbál behatolni Hillsdale község lelkületének legmélyére, ezért ismét megszólította a lányt.

– Kérnék egy fánkot is.

A lány oldalra, a férfire pillantott, majd egy fánkot csúsztatott egy tányérra, letette Eleanor elé, és megint felnevetett, amikor elkapta a férfi pillantását.

– Szép kisváros – mondta Eleanor a lánynak. – Mi a neve?

A lány csak bámult; talán még senki sem volt annyira vakmerő, hogy Hillsdale-t szép kisvárosnak nevezze. Eltelt egy hosszú pillanat, aztán a lány a pult mögül megint a férfire pillantott, mintha engedélyt, megerősítést várna tőle, és válaszolt:

– Hillsdale.

– Régóta él itt? – kérdezte Eleanor. Nem fogom megemlíteni Hill House-t, biztosította a távol lévő Dr. Montague-t, csak egy kicsit múlatni akarom az időt.

– Igen – felelte a lány.

– Nagyon kellemes lehet egy ilyen kisvárosban élni. Én nagyobb városban lakom.

– Igazán?

– Szeret itt élni?

– Mondhatni – felelte a lány. Megint a férfire nézett, aki figyelmesen hallgatta a beszélgetést. – Nem sok dolog van.

– Mekkora a város?

– Elég kicsi. Kér még kávét?

Utóbbi kérdést a férfihez intézte, aki csészéjét a csészealjon kocogtatta. Eleanor belekortyolt saját kávéjába; megborzongott az ízétől, és arra gondolt, hogyan is kérhetne a férfi ebből még egy csészével.

– Sok látogató jár errefelé? – kérdezte, miután a lány kitöltötte a kávét, visszaállt a polchoz, és nekitámasztotta a hátát. – Úgy értem, turisták.

– Minek? – A lány tekintete egy pillanatra megvillant, mintha olyan ürességből nézett volna rá, amilyet Eleanor még sosem tapasztalt. – Ugyan miért jönne ide bárki is? – Neheztelőn nézett a férfire, aztán hozzátette: – Itt még mozi sincsen.

– De olyan szépek a hegyek! Az ilyen csendes vidékeken a városiak gyakran építenek maguknak házakat a hegyekben, ha magányra vágynak. Itt nyugalmat találhatnak.