Judithnak, a Saint Louison megmenekült lánynak.

Édesanyámnak, az első olvasómnak.

A gyerekeimnek, Emmának, Annának és Lucasnak, ismét.

Gonzalónak, mindig.

A cél a felejtés. Én már célba értem.

Jorge Luis Borges

Egy

A látogatás

New York, 2015 áprilisa

1.

– Ms. Duvallal beszélek? Elise Duvallal? – A hang a telefonban megismételte a nevét, de ő csak hallgatott. – Nemrég Kubában jártunk. A lányomnál és nálam van néhány németül írt levél, ami az öné.

Elise mindig is képes volt előre látni a jövőt. De nem ezen a napon. Ezt a napot sohasem tudta volna előre megjósolni.

Például azt hitte, hogy a hívás téves. Végül is ő francia volt, és hetven éve New Yorkban élt; egészen pontosan azóta, hogy az anyai nagybátyja a háború végén örökbe fogadta. Mostanra csupán két élő hozzátartozója volt: a lánya, Adele és az unokája, Etienne. Ők ketten jelentették számára az egész világot; minden mást, ami előtte volt, sötétség borított.

– Ms. Duval! – mondta a nő hangja újra, gyengéden, de kitartóan. A félelemtől reszkető Elise keze kapaszkodót keresett; attól tartott, hogy összeesik.

– Ma délután eljöhetnek hozzám. – Csupán ennyit bírt mondani, mielőtt letette volna a telefont. Mindezt anélkül, hogy megnézte volna, van-e valamilyen megbeszélt programja, vagy hogy egyeztetett volna a lányával. Jól hallotta ugyan a két nevet: Ida Rosen és a lánya, Anna, de a memóriája üresen kongott, nem nyitott ajtót a múlt előtt. Ő maga nem akarta ellenőrizni az idegen és a lánya személyazonosságát. Arra, hogy megadja nekik a címét, nem volt szükség, hiszen már megvolt nekik. A hívás tehát mégsem volt téves. Ennyit ki tudott következtetni egyedül is.

Elise a következő néhány órában megpróbálta elképzelni, mi állhat a rövid telefonbeszélgetés mögött. Rosen, ismételgette magában a nevet, sorra véve azokat a halvány árnyakká silányult embereket, akikkel a háború után átszelte az Atlanti-óceánt.

Még csak néhány óra telt el, de erősen korlátolt, szelektív emlékezetében már a hívás is kezdett megfakulni. „Nincs idő az emlékezésre”, szokta mondani a férjének, később a lányának, és most már az unokájának is.

Enyhe bűntudatot érzett amiatt, hogy olyan könnyen ráállt a találkozásra ezzel az idegennel. Meg kellett volna kérdeznie, ki írta a leveleket, és miért; hogyan kerültek Kubába, és egyáltalán, mit keresett ott Mrs. Rosen meg a lánya. Ő azonban nem szólt egy szót sem.

Amikor végül megszólalt a csengő, majdnem kiugrott a szíve a mellkasából. Behunyta a szemét, és megpróbálta felkészíteni magát; vett egy mély levegőt, és a szívdobbanásait kezdte számolni: egy, kettő, három, négy, öt, hat… Még gyerekkorában tanulta ezt a trükköt, és kevés tiszta emlékei egyikeként őrizte az emlékezetében. Nem tudta, mennyi időt töltött a hálószobájában, tengerészkék kosztümjében várakozva.

A csengő hangjára mintha felerősödtek volna az érzékei. Élesebb lett a hallása. Még az ajtó másik oldalán álló idegenek légzését is ki tudta venni, amint arra vártak, hogy egy megviselt, idős özvegy ajtót nyisson nekik. De miért? Megállt a keze a záron, minden józan megfontolás ellenére azt remélve, hogy ez a látogatás nem több puszta illúziónál, valami olyasmi, amiről csak álmodott, őrült képzelgés, ami az évek múlásával mind gyakrabban előfordult vele. Behunyta a szemét, és megpróbálta maga elé képzelni, hogy mi fog történni, de semmi sem villant fel előtte.

Az egyre nyilvánvalóbbá vált számára, hogy ez a találkozás nem a jövőről fog szólni. Sokkal inkább annak a múltnak a visszatérését jelentette, amit többé nem tarthatott távol magától, és amely állandó árnyékként kísérte attól a naptól kezdve, hogy a New York-i kikötőben leszállt a hajóról, és a nagybátyja, aki gyakorlatilag az apja lett, kimentette őt a felejtés csapdájából. De az emlékeit, amelyeket a túlélése érdekében törölt a memóriájából, még ő sem tudta visszahozni.

Eltökélten kinyitotta az ajtót. A benyomuló fénynyaláb szinte elvakította. A figyelmét egy pillanatra elvonta a lift hangja, egy lefelé siető szomszéd cipőjének a kopogása, egy ugató kutya és az utcáról felhallatszó sziréna sírása. Az asszony mosolya hozta vissza a valóságba.

Elise intett nekik, hogy jöjjenek be. Még egyetlen szót sem szólt, és igyekezett nem olyan gesztusokat tenni, amelyek elárulták volna a rettenetét. A lány, Anna, aki tizenkét éves lehetett, odalépett hozzá, és átölelte a derekát. Elise-nek fogalma sem volt, hogyan reagáljon. Talán, gondolta, hagynia kellene, hogy a keze megpihenjen a kislány vállán, vagy megsimogathatná a haját, ahogy a lányáét szokta, amikor ennyi idős volt.

– Kék szemed van – mondta neki kimérten.

Milyen butaság ilyesmit mondani! Azt kellett volna mondanom, hogy szép a szemed, gondolta Elise, és közben próbálta nem észrevenni, hogy a kislány szeme ugyanaz az árnyalat és ugyanaz a mandulaforma, mint az övé, és hogy a profilja… Nem, intette magát szinte bénultan a félelemtől, mert a saját tükörképét vélte felfedezni az idegen kislány arcában.

Hatalmas erőfeszítéssel átvezette a jövevényeket a nappaliba. Éppen akkor, amikor felszólította őket, hogy üljenek le, Anna a kezébe adott egy kicsi, fénytelen ébenfa dobozt.

Elise óvatosan felnyitotta a tetejét. Mire széthajtogatta az első levelet, amelyet egy botanikai albumból kitépett, erősen megsárgult lapra tintával írtak, megjelentek a szemében az első könnyek.

– Ez az enyém? – kérdezte suttogva, miközben az ujja a nyakában lógó keresztet markolászta: az egyetlen dolgot, ami vele volt, amióta emlékezni tudott.

– A szemed – mondta újra Annának, szenvedéstől elcsukló hangon.

Elise megpróbált felállni, de érezte, hogy cserben hagyja a szíve. Kezdte elveszíteni az irányítást önmaga felett, és ezzel az élete felett is, amelyet olyan nagy óvatossággal épített fel maga körül. Mintha az arca elhagyta volna, és most távolról nézett volna vissza rájuk, mint a szobában zajló események kéretlen tanúja.

A tenyere izzadt, így az ujjai közül kicsúszott a doboz; a levelek szanaszét repültek a szőnyegen. A sárgás lapok között ott hevert egy családi fénykép két ijedt szemű kislánnyal. Elise látta magát, amint behunyja a szemét. A mellkasába nyilalló fájdalomtól elveszítette az egyensúlyát. Miközben a szőnyegre zuhant, még tudatosult benne, hogy végre megtörténik, és már át is lépett a feledés utolsó fázisába.

Csend, mi több, egész csendfalak vették körül. Megpróbálta felidézni, hányszor tud leállni egy szív, hogy aztán újra verni kezdjen. Egyszer… csend. Kétszer… még hosszabb csend. Háromszor… végtelen üresség. A két szívdobbanás közötti csend teljesen elvágta a külvilágtól. Még egy dobbanást akart hallani. Egy negyediket. És még egyet. Amilyen mélyen csak tudta, beszívta a levegőt. Az ötödik is sikerült. Csak még egy, könyörgött magában, és akkor már biztonságban lesz. Aztán jött a csönd, majd a hatodik.

– Elise! – A kiáltásra mocorogni kezdett. – Elise!

Az a név, az a név. Elise. Nem lehetett az övé, hiszen ő nem volt senki. Nem létezett, sohasem létezett. Egy olyan életet élt, ami nem az övé volt, lett egy családja, akit becsapott, olyan nyelven beszélt, ami nem az ő nyelve volt. Ez a sok év nem volt más, mint menekülés az igazi énje elől. Mi végre? Túlélő volt. Ez az egy dolog volt vele kapcsolatban, amit sem tévedésnek, sem félreértésnek nem lehetett nevezni.

Mire a mentősök ráemelték a hordágyra, már meg is feledkezett a másik nőről meg a kék szemű lányáról, a különös nyelven írt levelekről és a fényképről is.

Ám a feledés szférájában elkezdett kikristályosodni egy emlék. Ő maga, kislányként, megpróbál kiutat keresni egy sűrű erdőből, amelyben olyan magasak a fák, hogy az eget sem látni. Hogyan tudhatta volna, merre megy, ha nem láthatta a csillagokat? Az arcán, a kezén, a ruháján vér van, de nem az övé. A földön egy élettelen test feküdt. Vagy inkább egy véres húshalmaz. Nem volt senki, aki segíthetett volna rajta. Sűrű és nedves volt körülötte a levegő, miközben ő maga sírós hangon makacsul azt ismételgette: – Mama! Mama! – Teljesen egyedül, elhagyatottan markolászta a kínzó sötétséget.

Az emlékek kuszaságából teljesen tisztán kirajzolódott az ébenfa doboz, egy bordó ékszertartó szelence, egy felfeslett futball-labda és egy sebesült katona. Néhány elszáradt virág és csupa elmosódott vonal.

Erre a kislányra, Annára volt szükség ahhoz, hogy Elise, letépve a maszkot, amelyet hét évtizeden át viselt, felfedezze, ki is volt ő valójában. A múlt most megjutalmazta ezzel az utolsó, váratlan látogatással és a kézírással az ismerős könyv lapjain, ami nem a tartalma miatt volt fontos számára, hanem a hosszú órák miatt, amelyeket a levelek kibogarászásával töltött, és azoknak a virágoknak a nézegetésével, amelyek egész életében vele voltak.

– Hydrocharis morsus-ranae – suttogta.

Azt érezte, úgy lebeg, mint ez a zöld levelű vízinövény a sárgásba hajló, fehér virágaival. Önkívületben volt, de ha jól emlékezett, ez azt jelentette, hogy még élt. Ugyanakkor eljött az idő, amikor már megengedhette magának, hogy meghaljon, de előtte még kezdenie kellett valamit a megcsonkított könyv lapjaival.

Azt is tudta, hogy a kár már megtörtént; már nem volt joga bocsánatért esedeznie. Behunyta a szemét, és tovább számolta a szívdobbanásait. A köztük beálló csend segített száműzni a félelmét. Ki tanította erre?

– Kész! – hallotta a távolból.

Érezte, hogy valamilyen súly nehezedik a horpadt mellkasára. Az első elektromos hullám olyan erős szívdobogást eredményezett, amilyet még nem tapasztalt soha. Azt mondta magának, nem engedi meg nekik, hogy újraélesszék. Nem akart tovább élni. Gyerekkorában feltették egy hatalmas óceánjáróra, és attól kezdve egyszer sem mert visszapillantani. Eltökélte, hogy most meg már nem fog.

A második hullám valami újfajta melegséget hozott, ami arra késztette, hogy nyissa ki a szemét. Visszafoghatatlanul ömleni kezdtek a könnyei. Nem tudta volna megmondani, hogy él-e, vagy nem, ettől kellett sírnia. Valaki megfogta a kezét, és gyengéden végigsimított a homlokán.

– Anya! – hallotta a lánya könnyekkel átitatott hangját. Az arca olyan közel volt hozzá, hogy Elise nem tudta kivenni a vonásait.

Azon tűnődött, képes lenne-e megtalálni a szavakat, amelyekkel elmagyarázhatja egyetlen lányának, Adele-nek, hogy hazugságban nevelte fel.

– Elise, hogy érzi magát? Annyira sajnálom… – Ez Ida volt, szemmel láthatóan magánkívül a hatástól, amelyet a látogatásával Elise-re gyakorolt.

Adele csendben álldogált. Nem értette, mit keres az idős, haldokló anyja ágya mellett ez az idegen nő meg a lánya.

Aztán Elise tisztán hallotta, hogy egy olyan nyelven, amelyet már maga sem ismert, elkezd motyogni valamit, ami addig is ott volt a tudata mélyén, csak eltemetve: – Mama, verlaß mich nicht! Ne hagyj el!

Egy… csend, kettő… csend, három… csend, négy, öt… Vett egy nagy levegőt, és várta a következő szívdobbanást.

1939 nyara

Drága kis Vierám!

Még csak pár óra telt el az elválásunk óta, de már most szörnyen hiányzol a mamának. Az órák napoknak, heteknek, hónapoknak tűnnek, de vigasztal a tudat, hogy éjszaka még mindig hallani fogsz engem, ami csak neked lesz éjszaka, nekem kora reggel, merthogy ilyenkor énekelek majd a füledbe és olvasok fel neked a kedvenc botanikai albumodból.

Te is olyan vagy, mint azok a virágok, amelyeknek meg kell tanulniuk túlélni egy sziget nedves talaján a perzselő nap alatt. Neked is fényre van szükséged ahhoz, hogy élhess, amiből odaát rengeteg lesz. Néha úgy érzed majd, hogy kiégeti a szemed, de ne félj, biztos vagyok benne, hogy erősödni és növekedni fogsz tőle.

A testvérednek is hiányzol. Amikor lefekszünk, mindig azt kéri, hogy meséljek rólad és azokról az időkről, amikor még boldog család voltunk. Légy erős, engedd, hogy süssön rád a nap, és nőj nagyra, hogy amikor újra találkozunk, mert biztos vagyok benne, hogy találkozni fogunk, odaszaladhass hozzánk és megölelhess minket, úgy, ahogy azt a kikötőben is tettük annak a hatalmas hajónak az árnyékában.

Vierám, egy pillanatra se feledkezz meg arról, hogy a mamád, bármilyen távol van is, vigyáz rád. Amikor félsz, csak kezdd el számolni a szívverésedet, úgy, ahogy a papa tanította. A húgod ebben már szakértőnek számít. Ne feledd, bármilyen gyorsak is a dobbanások, amikor elkezded számolni őket, észre fogod venni a köztük beálló csendet. És ahogy nőni kezd köztük a távolság, úgy tűnik el belőled a félelem. Ezt sose felejtsd el, kicsikém.

Minden pénteken gyújts meg két gyertyát, hunyd be a szemed, és gondolj ránk. Veled vagyunk.

Minden szeretetemmel,
Mama

Kettő

A menekülés

Berlin, 1933–1939

2.

Amanda Sternberg mindig attól rettegett, hogy tűzben leli majd a halálát, így hát nem volt túl meglepő számára, hogy hasonló sors várt a könyveire is.

A diákegyesület már hagyott egy figyelmeztető pamfletet a kis könyvesboltjában, Charlottenburgban. Tizenkét pontos értekezés volt a címe. Amanda ezt követően késedelem nélkül hozzálátott a takarításhoz: mindent sorra vett, a kirakattól kezdve a raktár legeldugottabb zugáig. Elvileg minden olyan könyvtől meg kellett szabadulnia, amit sértőnek, hazafiatlannak vagy nem kellőképpen németnek lehetett minősíteni. Luther téziseinek ez a nevetséges paródiája a zsidóság száműzetését szolgálta a könyvnyomtatás világából, és az ország minden könyvesbolt-tulajdonosához eljutott. Amanda biztos volt benne, hogy csupán pár könyve fogja túlélni. Ő maga sok évet töltött pergamenek, kéziratok, borjúbőr borítású kötetek, kézzel rajzolt illusztrációk, párbajokról, tiltott szerelmekről, ördögi paktumokról, elmezavarodottakról szóló könyvek között. Ezek alkották nemcsak az ő múltját, hanem a családjáét is, ezeknek és az ősi írásoknak volt szerelmese az apja, és mindez most hamuvá fog porladni. A megtisztulás igazán wagneri módon kivitelezett aktusa, mondta magának.

Ezzel együtt még mindig abban reménykedett kétségbeesetten, hogy a Levelek Kertje felirattal ellátott bolt felett talán elsiklik az általános figyelem. Ha a kirakatban sikerül csupa német tisztaságot sugalló művet elhelyeznie, és ha a leginkább szeretett köteteit el tudja rejteni valahol egészen hátul, talán békén hagyják. A felhők is az ő oldalán álltak: a hetek óta hulló eső lelassította a könyvégetés folyamatát.

Hiába pislákolt benne a remény, a családját nem akarta kockára tenni, így végül mégis hozzálátott a kegyetlen feladat elvégzéséhez. Először azonban elfeküdt a könyvespolcok mellett, a meleg padlón pihentetve a fejét. A pókhálós mennyezetet bámulva hagyta, hogy a pillantása végigjárja a repedéseket és a nedves foltokat; mindegyiknek megvolt a maga meséje, ahogy a polcokon sorakozó könyveknek is. Melyik kötetet ki hozta, miért szerezték be, és milyen nehéz volt eljuttatni egy olyan városba, amelyben minden gondolatot, minden metaforát, minden hasonlatot kritikának vetettek alá, és ha csak egyet is bűnösnek találtak, az összeset belehajították a tapstól és kántálástól harsogó téren lobogó máglyába. Amanda úgy látta, hogy a folyamatosan fellobbanó tüzeket egyetlen könyv sem fogja túlélni, mert még a legnémetebb, leghazafiasabb, legtisztább írásokban is lehetett kétértelmű gondolatokat találni. Jól tudta, bárhogy ábrázolja is a szerző a hőseit, bármilyen szavakat is választ, az értelmezés hatalma az olvasó kezében van. – Ha jobban belegondolunk – mormogta magának –, még a könyvek illata is az egyes emberek szagérzékelésén múlik. – Közben lehetséges megoldásokat próbált kigondolni, de egyik sem tűnt kivitelezhetőnek.

Felsóhajtott, a hasára fektette a tenyerét, ami, tudta, hamarosan elkezd majd domborodni. Letargiájából az ajtónyitást jelző harangocska csilingelése ragadta ki. Elfordította a fejét, és már a sziluettjéről felismerte az érkezőt: ebben a napszakban egyébként is Julius volt az egyetlen, akire számítani lehetett.

A férfi az asszony padlón pihenő feje mögé térdelt. Nagy, meleg tenyerét a fülére simította, aztán megcsókolta: először a homlokát, aztán az orra hegyét, végül az ajkát. Amandát mindig repeső örömmel töltötte el, ha megpillantotta az ajtón sötétszürke kabátban belépő, repedezett bőr aktatáskát szorongató férfit.

– Hogy vannak az én drágáim? – kérdezte mély, mégis gyengéd hangján Julius Sternberg. – Miről ábrándoztál idelenn?

Amanda szerette volna azt válaszolni, hogy a boltjáról fantáziált, amelyben csak úgy nyüzsögnek a vásárlók, szinte versengenek a legfrissebb kiadásokért egy olyan városban, amelyben nincsenek katonák, és ahol a távoli motorkerékpárok zúgása vagy a villamosok csilingelése jelenti a zajt. De újra megszólalt a férfi, mielőtt bármit mondhatott volna.

– Kezdünk kifutni az időből – mondta. – Meg kell szabadulnod a könyvektől.

Amanda beleremegett a férfi hangszínébe, és válasz helyett kérlelő pillantást vetett rá.

– Menjünk fel, drágám. A kisbabád és én éhesek vagyunk – mondta végül Julius.

A nappalijuk olyan volt, mint egy irodalommal körbekerített kert. Az ablak előtt virágmintás brokátfüggöny lógott, a tapétát idilli jelenetek díszítették, a padlót fedő szőnyeg olyan süppedős és puha volt, mint a frissen vágott fű, és minden szabad felületet könyv borított.

Vacsora közben Amanda tartotta kézben a beszélgetés fonalát, nehogy Julius visszatérhessen a legnyomasztóbb problémához. Elmesélte, hogy eladott egy enciklopédiát, hogy valaki megrendelte a görög klasszikusok sorozatot, hogy a kedvenc vásárlója, Fräulein Hilde Krahmer már egy hete nem járt a boltban, míg korábban mindennap betért az órái után, és anélkül, hogy bármit vett volna, végigböngészte az összes polcot.

– Holnap első dolgod legyen kiüríteni a kirakatot – vágott közbe szinte parancsolóan Julius. Ám amikor látta, ahogy Amanda összerándul a szigorú hang hallatán, odament hozzá, és egy pillanatra magához húzta. A mellére hajtotta a fejét, és beszívta a felesége frissen mosott hajának parfümös illatát.

– Nem unalmas, hogy örökké a szívdobbanásokat hallgatod? – kérdezte mosolyogva Amanda.

Julius intett neki, hogy maradjon csendben, majd az asszony hasára fektette a fülét, és csak ekkor felelt:

– Az övét is hallom. Kislányunk lesz, ebben teljesen biztos vagyok, és ugyanolyan gyönyörű lesz a szíve, mint a mamájáé.

Lipcsei iskolás évei óta Juliust teljesen lenyűgözte az emberi szív – a rendszertelen ritmusa, az elektromos impulzusai és a dobbanásai nyomán beálló csend. – Nincs ennél erősebb szervünk – mondta még friss házas korukban Amandának, de nyomban hozzá is tette azt, amit a legnagyobb hátránynak gondolt: – A szív ellen tud állni bármilyen testi traumának, de a szomorúság egyetlen pillanat alatt tönkreteszi. Szóval sohase legyen szomorúság ebben a házban!

Megvárták, hogy a férfi kialakítsa a praxisát, csak azután kezdte el foglalkoztatni őket a gyerekvállalás gondolata. Amanda elment vele a rendelőjébe, hogy kipróbálja az új elektrokardiogramot, amelyet egy közelmúltbeli párizsi útja során szerzett be Julius. A gép nagy újdonságnak számított Charlottenburgban, és a padláson tartott Singer varrógépre emlékeztette Amandát, egy komplikáltabb kialakításban.

Aznap éjszaka, lefekvés után, fellelkesülve a felesége szíve alatt növekvő lányától, Julius a lehető legrészletesebben ismertette a szívdobbanás fázisait. – Ernyedési szakaszban – magyarázta a karjai közt fekvő asszonynak – a szív pihen. – És csak mondta, mondta, és a terminológiába belevesző Amanda hamarosan mély álomba merült annak a férfinak a mellkasán, aki őt és a gyermekét óvta a környéken, a városban, az ország egészében, sőt, a jelek szerint az egész kontinensen egyre jobban elburjánzó szörnyűségektől. Tudta, hogy a szíve jó helyen van a férjénél, és ettől biztonságban érezte magát.

Felriadt az éjszaka közepén, és anélkül, hogy felkapcsolta volna a lámpát, lábujjhegyen, hogy fel ne ébressze Juliust, kiosont a szobából. Egy különös érzés elvezette a hátsó szobában álló polcok egyikéhez. Itt tartották az eladás alól kivont könyveket.

A polcon halomban álltak a Majakovszkij nevű orosz költő kötetei. Abraham, a fivére, aki már évekkel korábban egy karib-tengeri szigetre költözött Németországból, különösen szerette a verseit. Ugyanitt sorakoztak megviselt gerincükkel azok a mesekönyvek, amelyekből valamikor az apja olvasott fel neki lefekvés után. Amanda azon tűnődött, melyiket választaná, ha csak egyetlenegyet menthetne meg közülük. Nem kellett sokáig gondolkodnia. A választása szinte rögtön arra a francia botanikai albumra esett, amelyet az apja egy gyarmatokon tett útjáról hozott magával, és amelynek kézzel festett, egzotikus növényeket és virágokat ábrázoló illusztrációi már gyerekként rabul ejtették. Az album illata még most is az apjára emlékeztette. Ahogy a kezébe vette, észrevette, mennyire megsárgultak a lapjai, és mennyire megfakult benne némelyik ábrázolás. Még mindig pontosan fel tudta idézni az egyes növények latin, illetve francia nevét, mert mielőtt elaludt, az apja mindegyiket sorra vette, és úgy beszélt róluk, mint távoli földek elhagyott lelkeiről.

Találomra felnyitotta a könyvet a Chrysanthemum carinatumnál. Csak le kellett hunynia a szemét, hogy hallja az apja dallamos hangját, amint leírja az eredetileg Afrikából származó, háromszínű, margarétaszerű virágot, amelynek már a látványa is érzelmekkel tölti el az ember szívét.

Átvitte magával a könyvet a hálószobába, és betette a párnája alá. Csak ezután tudott újra elaludni.

Másnap reggel Julius csókkal ébresztette. Borotvakrémjének cédrus- és pézsmaillata a Földközi-tengernél töltött nászútjukra emlékeztette Amandát. Megölelte, majd a hosszú, izmos nyakba fúrva az arcát a férfi fülébe suttogta: – Igazad volt. Kislány lesz. Megálmodtam. És Vierának fogjuk nevezni.

– Köszöntelek, Viera Sternberg – súgta vissza Julius, erős karjai közé vonva Amandát.

Pár perc múlva az asszony már az ablakból integetett a férfi után, aki ekkor már az utcasarkon járt, és horogkeresztes karszalagot viselő fiúk vették körül.

Amanda azonban nem aggódott. Tudta, hogy Juliust semmi sem félemlítheti meg. Sem ütés, sem lövés, sértés meg végképp nem. Mielőtt befordult volna a sarkon, még visszapillantott, és felmosolygott rá. Ez elég is volt Amandának ahhoz, hogy hozzálásson a polcok átfésüléséhez, főleg, hogy a könyvet, amelyet mindenképp meg akart menteni a lángok haragjától, már biztonságba helyezte az éjjel.

Amikor lement a földszintre, hogy kinyissa a Levelek Kertjébe vezető ajtót, Frau Strasser már a küszöbön állt, mint egy elmozdíthatatlan téglafal. Amanda nem tudta, mi okozta ezt a benyomást: az asszonyon lévő nehéz kabát, amely, illeszkedve a nőiességet lenéző, új keletű divathoz, egy katonai egyenruha zubbonyához hasonlított leginkább, vagy a fenyegető arckifejezés. Frau Strasser abban a női alakulatban szolgált, amelyik, bár még sohasem szólították fegyverbe, szerette katonai egységként feltüntetni magát.

– Nem fogom engedni, hogy kártékony könyveket adjanak el az orrom előtt – mennydörögte. – Szerencséje volt ezzel a hosszú esőzéssel, de most a maga ideje is lejárt.

És ez igaz volt. Amanda boltja megmenekült, amikor májusban több mint húszezer kötetet égettek el az Opernplatzon. A könyveket, mint élettelen tetemeket, megbabonázott egyetemisták cipelték talicskákban a térre, akik nemcsak képzelték, de hitték is, hogy minél magasabb máglyát raknak Berlinben, annál fényesebb jövő vár rájuk.

1933-ban, azon a sötét május 10-i estén mindannyian hallották a rádióban azt a beszédet, amely egyértelműen megpecsételte a jövőjét annak az országnak, amelyik addig mindnyájuk hazája volt. „A zsidók extrém intellektualizmusának a korszaka véget ért, és a németek forradalma újra utat nyitott az igaz németség előtt.”

Hogy élhet tovább egy ország költők és gondolkodók nélkül? Amanda ezen törte a fejét, miközben a gondolataiba mélyedve ott ült Julius mellett. A rádióból közben az új éráról papoló nemzetiszocialisták ifjúsági himnusza szólt.

Bár a késő tavasz esős napjai megszakították a könyvégetéseket városszerte, az ügy mellett elkötelezettek most ismét összevonták az erőiket, és úgy tűnt, hogy ezúttal Amanda boltja sem menekülhet.

Frau Strasser még mindig a küszöbön állt, de Amandát nem lehetett megfélemlíteni. A pocakját simogatva úgy döntött, hogy bármit tesz is ez a nagydarab szomszéd, nem fogja hagyni, hogy holmi militarista fantáziákkal elrontsa a boldogságát. Anya leszek, mondogatta magának, de Frau Strasser ettől még ott maradt, harciasan összefonva maga előtt a karjait. Ahogy Amanda közelebbről is végigmérte, rájött, hogy az egyetlen emberi vonása a szeme. A kemény külseje és az öltözete ellenére is látszott rajta, hogy nem tartozik a kiválasztottak közé. Inkább a tömegeket képviselte, mintsem az elitet, bár az elit volt az, amely előtt rendíthetetlen imádattal áldozott, és amelynek feltétel nélkül alávetette magát.

Ezzel együtt is csak pár percig állta Amanda pillantását, aztán minden további szó nélkül továbbállt. Amanda tudta, hogy legközelebb, ha megjelenik, már nem lesz egyedül; nemzetiszocialista ifjak fogják kísérni. Látszott rajta, hogy tervez valamit.

Amanda a kirakatban elhelyezett polc előtt állva készen állt arra, hogy ítéletet hozzon, bár közben úgy érezte magát, mint egy anya, aki tudatlanságra kárhoztatja meg sem született gyermekét. A barbárok évszázadok civilizációit készültek megsemmisíteni, az általuk ideálisnak, mondhatni, tökéletesnek nevezett rend nevében indítottak támadást az ész és a gondolkodás ellen. Képtelen volt visszatartani a könnyeit, amikor eszébe jutott a könyveit mindig téma szerint rendező apja, ahogy végighúzza az ujját az egymás mellett sorakozó kötetek gerincén, és közben lefújja a tetejükről a port. Megpróbálta felidézni a ragasztó és a tinta, a mandula vaníliával keveredő illatát, és a régi könyvek töredezett bőrborítójának a tapintását. Szinte hallotta az apja hangját, amint azt magyarázza, hogyan és miért mállanak szét a lapok, milyen illékony anyagok szabadulnak fel közben, olyan szavakat használva, hogy cellulóz, lignin és észterek hidrolízise.

Mindent megtett azért, hogy elkerülje a tűzhalálra ítélt neveket. Miért az egyik, és miért nem a másik? Végül Zweiggal kezdte, majd jött a többi: Freud, London, Hemingway, Lewis, Keller, Remarque, Hugo, Dosztojevszkij, Brecht, Dreiser, Werfel, Brod, Joyce és Heine, az apja kedvenc költője. A szeméből közben csorogtak a könnyek, mintha azok meggátolhatták volna abban, hogy önmaga szánalmas cenzora legyen. Elkezdte a földre dobálni a köteteket, így készítve fel őket a legrosszabbra.

Egyszer csak csilingelni kezdett az ajtó fölé szerelt csengő, és egy szeplős, kipirult arcú egyetemista lépett az üzletbe. Vidámnak tűnt, még az egyébként barátságtalan barna egyenruhája ellenére is. Bár Amanda tudta, hogy ez csak a látszat, olyan barátságosan biccentett oda neki, mint bármelyik, gyakran betérő vásárlónak, aki órákat el szokott tölteni a borítók, az illusztrációk és a szövegek nézegetésével.

– Hol van a tulajdonos? – kérdezte a fiú, kihangsúlyozva minden egyes szótagot, mintha ez nagyobbnak, erősebbnek mutatta volna kicsi, törékeny termetét.

Amanda hideg fejjel, mégis mosolyogva elmagyarázta neki, hogy most csak ő van a boltban, és ha férfival akar beszélni, meg kell várnia, amíg a férje hazatér.

– Ma az összes mocskot le kell takarítaniuk a polcaikról – közölte ugató hangon a fiatalember, aztán, mintha csak meg akarta volna félemlíteni Amandát, haragos léptekkel kimasírozott a boltból, és becsapta maga mögött az ajtót. – Mocskos férgek – mormogta még távoztában.

Amanda azon tűnődött, mi értelme kiválogatni a könyveket, amikor a hatalom már úgyis döntött a sorsuk felől. Eljött a pillanat, amikor bele kellett törődnie, hogy a Levelek Kertje kiszárad, majd végleg elpusztul. Semmit sem tehetett. A kivégzők kezére kellett adnia a könyvesboltját.

A nap már a zeniten járt, amikor maga mögött hagyva a polcokat bezárta a boltot, és elindult az utcákon, amelyekre már alig lehetett ráismerni. Ma van a nyári napforduló, az év leghosszabb napja, gondolta. Hamarosan elkezdődik a nyár.

Tovább sétálva azt vette észre, hogy a szomszédai kerülik egymást. Úgy tűnt, mindenki vagy suttog, vagy éppen azon van, hogy kihallgasson valakit. A kétkedés okozta káosz egyre jobban eluralkodott a német fővárosban: biztonságosabb volt hallgatni, mert a beszéd kockázatokkal járt. Házról házra, ablakról ablakra, a rádió híreiben minden a tisztaság dicséretéről szólt, és folytonos háttérzeneként mindenhonnan azt lehetett hallani, hogy „Németország a németeké”.

Én talán nem vagyok német?, akarta kérdezni Amanda.

Egy idő után a Fasanenstraßén találta magát, közel a zsinagógához. Amikor ez tudatosult benne, átsietett az utca másik oldalára. A sarokhoz érve meglepetten vette észre a virágbolt kínálatában a dáliákat, amelyek szemet gyönyörködtető színeikkel oldották valamelyest az élettől megfosztott város szürkeségét.

Bement, és kért néhány szálat a leginkább kinyílt virágokból. Arra gondolt, meglepi velük a férjét. A virágárus, egy görnyedt hátú asszony karomszerű ujjaival hozzálátott a csokor elkészítéséhez.

– Csak a rózsaszín árnyalatokból tegyen bele, legyen szíves. Mindegyikből egyet – állította meg Amanda.

– Hiszen mindegyik egyforma – felelte zsémbesen az asszony. – Mindegyik piros. Mi baj van magával? Talán vak? Ha nem tetszik, ahogy én csinálom, csinálja meg maga!

Miután kiválasztott pár szál francia, perzsa és mexikói rózsaszín dáliát, Amanda kifizette az asszonyt, és az utcára lépett. A Sybelstraßét maga mögött hagyva, kezében a színpompás csokorral, végigsétált a forgalmas Kurfürstendammon, majd befordult a Pariser Straßéra, ahonnan már nem volt messze Julius rendelője. A dáliák színe minden pillanattal intenzívebbé vált. A sérülékeny rózsaszín szirmok így védekeztek a bántó környezettel szemben.

Bár szíve szerint beleveszett volna a virágok törékeny szépségébe vagy a mellette elhaladó gyerekek arcába, Amandát szinte letaglózta a hirtelen jött felismerés, hogy az ismeretségi körükből csak ő és a férje nem menekült még el Berlinből. Az unokatestvérei Lengyelországban voltak. A szülei már meghaltak, ahogy a férje szülei is. Mi tartotta itt mégis őket?

Neki és Juliusnak voltak barátaik Franciaországban, ahová biztonságos lett volna az eljutás, és mindent maguk mögött hagyva új életet kezdhettek volna Párizsban vagy egy kisebb városban. A férjének voltak olyan betegei, akik szívesen beajánlották volna őket a Palesztin Hivatalba a Meinekestraßén. Julius azonban úgy érezte, nem hagyhatja magukra szívbeteg pácienseit, akik közül egyre többen érkeztek a rendelésre horogkeresztes kitűzővel a hajtókájukon vagy horogkeresztes karszalaggal. Julius szemet hunyt az Amandát annyira bántó szimbólum felett.

– Ez nem változtat semmin – magyarázta Julius. – Ettől még a betegeim maradnak. És én csak a szívükkel foglalkozom, nem az elméjükkel.

Amikor Amanda belépett a rendelőbe, Fräulein Zimmer felpillantott a hatalmas mahagóniasztal mögül, amelyen halomban álltak a vastag orvosi kartonok. Az arckifejezése nem volt kifejezetten barátságos, mivel tudta, hogy Amanda meglepetés-látogatásai általában vizsgálatok lemondását és a kevésbé sürgős esetek elhalasztását vonják maguk után.

Amanda keresett magának egy széket a lehető legközelebb a rendelő ajtajához, és leült a nyomasztó váróban. Azt remélte, hogy bármelyik pillanatban felpattanhat az ajtó. Először hangokat hallott és nevetést, majd egy magas, ősz hajú férfi lépett ki a rendelőből. Barna öltönyének a hajtókáján ott díszelgett a horogkereszt. A váróba kilépve rögtön észrevette az éppen felállni készülő Amandát. Úgy nézett rá, mintha azon tűnődne, hogy mit keres egy fiatal, gyönyörű német nő egy szívgyógyászati rendelőben.

Amikor Amanda ilyen pillantásokkal találkozott, mindig lesütötte a szemét, és sokan alázatosságként értékelték a gesztust. Az impozáns férfi mögött ezúttal feltűnt egy fiatalember, aki egymástól távol ülő szemeivel, pisze orrával, sűrű szemöldökével és szinte nem is létező ajkával az idősebb kiköpött mása volt. Az öltönye annyira lötyögött a testén, hogy lehetetlen lett volna megmondani, mi van a nagy válltömések alatt: hús is, vagy csak csontok. A szeme úgy nézett ki, mintha ki akarna ugrani a gödréből, a szája betegesen lila volt.

Julius, amint meglátta Amandát, mellé lépett, megcsókolta és szeretetteljesen átfogta a vállát.

– A felesége? – kérdezte a nagydarab ember, némi meglepettséggel a hangjában. – Ő nem tűnik… – folytatta, de nem fejezte be.

A fiatalember olyan pillantással mérte végig Amandát, amelyből egyértelműen kiolvasható volt, hogy miért én, miért nem ő? Hiszen ő születésénél fogva a felsőbbrendű fajhoz tartozott, ez a nyilvánvalóan alsóbbrendű, megvetendő némber meg csak megpróbált elrejtőzni egy árjának tűnő álarc mögé. Hogy lehet, hogy egy ilyen jelentőségteljes pillanatban, amikor a hazának akkora szüksége lenne rá, éppen róla derül ki, hogy gyenge a szíve? Olyannyira, hogy a vért sem tudja megfelelően továbbpumpálni, így nem tud normálisan lélegezni.

Apa és fia, miután egy biccentéssel Fräulein Zimmertől is elköszöntek, sietősen távoztak.

Amanda, amint kilépett a rendelő épületéből Julius karján, rögvest sebezhetetlennek érezte magát. Ismét együtt voltak, csak ők ketten, és ez neki elegendő volt. Julius ránézett és elmosolyodott. Mit érne nélküled az életem?, kérdezte a pillantása. Menedéket keresve csendben elsétáltak az Olivaer Platzig, ott leültek egy parkra néző teraszra, és várták a naplementét. Julius bort rendelt, és némi harapnivalót.

– Ma van az év leghosszabb napja – mondta neki Amanda.

Jól alakult az életük. Hamarosan szülők lesznek, Julius orvosi praxisa folyamatosan bővült, és bár az év baljóslatúan alakult a nemzetiszocializmus felerősödése miatt, nem gondolták, hogy maguk mögött kellene hagyniuk mindazt, amit felépítettek. Miért kellene elmenekülnünk, hogy aztán elölről kezdhessünk mindent? És hová is mennénk?, tűnődött magában Julius.

Megitták a kávéjukat, és éppen akkor, amikor elkezdett lemenni a nap, elindultak hazafelé. Minél közelebb értek a házukhoz, Amanda léptei annál lassúbbá váltak, mintha vonakodott volna megérkezni. Mintha csak azt akarta volna mondani, hogy ne siessünk annyira, álljunk meg egy kicsit. Julius, mintha megérezte volna, hogy mi bántja a feleségét, egyetlen szó nélkül hozzáigazította a lépteit. A sűrűsödő sötétségben fiatalokból álló bandák szaladgáltak fel-alá, de rendőrt vagy katonát nem lehetett látni sehol.

A sarkon befordulva észrevették, hogy valami történik a Levelek Kertje előtt. Messziről csak annyit láttak, hogy ott van Frau Strasser, akit szomszédok és kíváncsiskodó járókelők vettek körül. Aztán megjelentek a diákok is, könyvekkel megrakott kerekes kocsikat tolva maguk előtt. Valamilyen indulófélét énekeltek, aminek Amanda nem tudta kivenni a szövegét.

Látta, amint a kedvenc vásárlója, Fräulein Hilde Krahmer futva elindult felé.

– Hilde! – kiáltott oda neki, amikor a nő már csak néhány méternyire volt tőle, de szinte nyomban el is csuklott a hangja. Julius megszorította a felesége kezét, mintha így akarná arra kérni, hogy ne adja át magát a félelemnek.

A fiatal nőnek rövidre nyírt gesztenyebarna haja volt, és nyakig felgombolt fehér blúzt viselt.

– Betörték az ajtót, és az összes könyvet elvitték – mondta, amikor lihegve megállt mellettük.

Az összeset. Amanda csak remélni merte, hogy a legértékesebb kötete, az, amelyiket az álmából felriadva eldugott, még mindig ott pihen a párnája alatt. Hilde közben idegesen, mondhatni, zaklatottan, tovább hadart.

– Azt hittem, hogy a májusi nagy könyvégetés után a diákok le fognak higgadni, de ehelyett… Mi lett belőlünk, Amanda?

Amanda jelnek tekintette a Hilde háta mögött felizzó narancssárga ragyogást. Tudta, hogy a lángok közt nemcsak a könyvei válnak hamuvá, hanem az élete egy része is.

Ahogy a Levelek Kertje felé közeledtek, észrevették, hogy Frau Strasser is odakinn álldogál. Egy kapát tartott a kezében, és nagyon elégedettnek látszott. Végül is teljesítette a misszióját.

A tűz mellett csak pár fiatal lebzselt. Ők voltak az esemény kizárólagos nézői; mások nem tanúsítottak különösebb érdeklődést a könyvégetés iránt. Amanda sikoltozni szeretett volna, ám inkább behunyta a szemét, beszívta a füstös levegőt, és elképzelte, miként adja meg magát a lángoknak az a sok bőrkötés, papír és ragasztó. Hilde arcán patakokban ömlött a könny; Julius szeme elsötétült a szomorúságtól. Amanda arcát ezzel szemben különös mosoly merevítette meg.

– Csak a papírt tudják elégetni – mondta. – A könyvek idebenn vannak – mutatott a homlokára, ám a mozdulatban az összes keserűsége benne volt. – Ha azt akarják, hogy azok is eltűnjenek, bennünket kell elégetniük – tette hozzá. – Tényleg elhiszik, hogy kitörölhetik az elmémből mindazt, amit az apámtól tanultam? Erre sohasem lesznek képesek, Hilde. Az apám hangja mindig velem lesz…

Nem tudta tovább folytatni.

– Szerencsére vannak még rendes németek, bár kevés – próbálta vigasztalni Hilde.

– Én is német vagyok. Ez az én hazám is, bármit is mondanak.

– Egy költő már száz évvel ezelőtt megjósolta, hogy ez lesz: „Ahol könyveket égetnek, ott embereket is fognak.” A kancellár mindenkit megbabonázott, főleg a fiatalokat, akik inkább hallgatnak az ösztönükre, mint az eszükre.

Amanda látta már álmában a máglyát. A lángjai egészen a felhőkig értek, a könyvhalom az Opernplatz bármelyik épületénél magasabban állt. Igazából csupán húsz diák vett részt az égetésben, akik a horogkeresztjeiktől meg a nemzetiszocialista ifjúsági indulótól felbátorodva egy maroknyi könyvön álltak bosszút. Persze Amanda is tudta, hogy ez még csak a kezdet.

Semmit sem tehettek. Ahogy magához húzta Hildét, és jó éjszakát kívánt neki, érezte, hogy hosszú és szoros barátság fogja összekötni őket. Titokban majd kedvenc szerzőiktől fognak idézgetni, és ezzel életben tartják a műveiket. Megfogta Julius kezét, és együtt mentek fel a lakásukba vezető lépcsőn. Túlélték a könyvégetést, legalábbis ezúttal, és Amanda elégedett volt, hogy legalább egy könyvet sikerült megmentenie a lángoktól. És eldöntötte, hogy ez a könyv a halála napjáig vele marad.

– Kezdjük el számolni télig a napokat – mormogta a lépcsőn felfelé lépegetve. – Akkor fog megszületni a lányunk.

– De még csak június van, drágám – emlékeztette higgadtan Julius. – Addig még hosszú utat kell megtennünk.

3.

Viera Sternberg egy hideg januári reggelen látta meg a napvilágot 1934 januárjában. Egy új év hajnalán érkezett, együtt a vastag berlini felhőtakarón áttörni próbáló napsugarakkal, amelyek sűrű havazással és jégesővel fenyegettek.

Amanda kedvenc évszaka a tél volt. Azokban a hónapokban, amelyekben rövidek voltak a nappalok, az esős esték nyugalma balzsamként hatott megviselt agyára. Többnyire aprócska lányát nézegette, aki szemével hamarosan követni kezdte az anyját, amikor a hangját meghallotta.

Amanda gyakran olvasott fel a kisbabának franciául vagy latinul abból a botanikai albumból, amelyet sikerült megmentenie a tűzhaláltól. Vierát mindig álomba ringatták a nyelvek, amelyek fokozatosan ismerőssé váltak számára.

– A nagyapád imádta a Bourbon rózsáit. Februárban kellett elkezdeni a száraz levelekkel letakart tövek gondozását. Leginkább azokat az erős fajtákat kedvelte, amelyek jól tűrték a hideget, mint például az intenzív illatú Souvenir de la Malmaison és a Madame Pierre Oger, nem utolsósorban az átlagosnál puhább tüskéik miatt.

És miközben az apró lánykát szoptatta, idézett neki az albumból, vagy improvizált egy kicsit a virágokról, ahogy kislányként az apjától hallotta.

Attól a bizonyos nyári napfordulótól kezdve Amanda pillantása mindig szomorú volt. Még az is nehezére esett, hogy szoptatás közben rámosolyogjon a kislányára – bántotta a tudat, hogy a gyermeknek könyvek nélkül kell felnőnie. Minden szándéka ellenére szánalmat érzett, ha rápillantott. Miért kell gyermeket szülni egy ilyen ellenséges világba?, tette fel magának nap mint nap a kérdést, és még csak bűntudata sem volt, hiszen szentül hitte, hogy a lányának miatta kell majd elszenvednie a másoktól felé áramló gyűlöletet. Nappal, amikor ébren volt, alig várta az éjszakát, már csak azért is, hogy gyorsabban teljen az idő, de az álmaiban csak egy kilátástalan jövőt látott, amelyben ő sem volt több egy tűzhalálra ítélt könyvnél. Biztosra vette, hogy egy nap ő is a lángok között fog meghalni, leírhatatlan kínok között.

Most, amikor Julius hazaért, először Vierát csókolta meg. Ráadásul egyre későbbre esett a hazatérése, mert a kislány születése óta megduplázódott a páciensei száma.

– Az én kis Vierám szerencsét hozott nekünk – mondogatta azokra a kardiológiai problémákra utalva, amelyek mind gyakoribbá váltak a német fővárosban. Ez a nemzetiszocialista eufória összezsugorítja az emberek szívét, gondolta Amanda.

Amikor Julius elhúzta a fejét Viera arcától, a kislány szája megremegett, összezárta a szemét, és miközben torkaszakadtából bömbölni kezdett, az egész teste kivörösödött. Az apja ilyenkor felkapta a babát, és a pulzusa ritmusára ringatni kezdte. A mozdulatok annak az aprócska szívnek a dobbanásaira válaszoltak, amely egy tornádó erejével küzdötte át magát a szörnyű világba.

– Én kis Vierám – suttogta a fülébe Julius, mit sem törődve azzal, hogy a baba nem értette a szavait. – Amikor félsz, és érzed, hogy hevesebben kezd el verni a szíved, kezdd el számolni a dobbanásait. Számold meg őket egyenként, és közben gondolj arra, hogy te vagy az egyetlen, aki kontrollálni tudja őket. És ahogy hosszabbodni kezd a szünet a dobbanások között, úgy fog csökkenni benned a félelem. Szükségünk van ezekre a dobbanások közötti szünetekre ahhoz, hogy létezni, gondolkodni tudjunk.

A gyermek sírása ilyenkor mindig csitulni kezdett, és Julius hangja Amanda számára is meghozta a békességet.

– Nyáron kibérelünk egy házat Wannseeben, a tóparton – mondta a férfi este, lefekvés után. Amanda, minden megmaradt erejét mozgósítva, szorosan átölelte.

A sötétben Julius még sokáig nézte alvó felesége finom arcát, amely mintha minden egyes nappal hervadtabbnak látszott volna.

Péntek délutánonként azonban, bármilyen hideg vagy esős nap is volt, Amanda kivirágzott. Ebéd után, azt követően, hogy az órái befejeződtek a város keleti részében, Hilde jött hozzá látogatóba. Rossz időben az ablak mellé telepedtek, és azokat az egzotikus gyógyteákat kortyolgatták, amelyeket Hilde hozott magával párizsi útjairól, és figyelték az esőben tovasiető embereket. Napsütéses időben betették a babakocsiba Vierát, és hosszú sétákat tettek odakinn. A kislány fejét már sűrű, vöröses haj fedte, és az arcocskáján is megjelentek az első szeplők. Ő is nagyon szerette ezeket a sétákat; a macskaköveken zötyögő kocsi mindig álomba ringatta. Séta közben megálltak a Georg’s kávézónál az Olivaer Platzon, és a gázlámpák borostyánszín fényében megmártózva átmelegedtek, azt remélve, hogy a tavasz hamarosan átadja a helyét a nyárnak.

Ha Viera nyugtalankodni kezdett, Amanda mindig a karjába vette, és miközben ringatta, mindenféle ígéretet suttogott a fülébe. – Egy nap el fogunk menni Görögországba, és egy szigeten fogunk élni, távol mindettől. A papa rendelőjéből látni lehet majd a tengert…

– Viera kiköpött apja – jegyezte meg ilyenkor Hilde, ami büszkeséggel töltötte el Amandát.

Hilde nem volt anyáskodó típus, de örült, ha a barátnője fantáziáiban ő is szerepet kapott. A családja Dél-Németországban élt, ő annak idején csak tanulni jött Berlinbe. Ám amikor megkapta az általános iskolai tanári diplomáját, a szülei vettek neki egy lakást a városközpontban, így ő abban a közeli, lányok számára fenntartott magániskolában lett a görög mitológia tanára, amelyet egyébként megvetett. Teljesen lenyűgözte a francia irodalom, de mivel csak alapszinten tudta a nyelvet, német fordításokat keresett, és rendre meg is találta a Levelek Kertjében.

Hátulról úgy nézett ki, mint egy kamasz. Minden héten elment fodrászhoz, hogy ugyanolyan rövid maradjon a haja, amely így kiemelte a nyakát és az álla szögletes vonalát. Sűrű, sötét szemöldöke és fekete szeme érdekes ellentétet képezett mindig ragyogó vörösre festett ajkával. Amikor eluralkodtak rajta az érzelmei, vagy elfogta a félelem, vörös foltok jelentek meg a nyakán és a mellkasán, olyan hatást keltve, mintha vér szivárgott volna a pórusaiból.

Az iskolai szünidőkben, ha csak pár naposak voltak is, mindig elvonatozott Párizsba, hogy a szórakozás és az ünnepi hangulatok fővárosában találkozzon a barátnőivel. – Ott sokkal könnyedebb az élet – mondta ilyenkor Amandának.

A családjában ő volt a fekete bárány, magyarázta Hilde, mert mindenki számára teljesen nyilvánvalóvá tette, hogy sohasem fog férjhez menni, és főleg nem fog gyermeket szülni egy olyan világba, amely miatt szégyenkezett. Mivel az új Németország nem tolerálta az ilyen nézeteket, azok könnyen bajt okozhattak volna, és a családja úgy próbálta biztonságban tartani, hogy pénzzel támogatta az utazásait meg az életét a fővárosban, ahol, délen élő konzervatívokként, azt remélték, hogy nagyobb a tolerancia a lányuk lázadó gondolatai iránt.

– Jövő pénteken megint Párizsba utazom, hogy találkozzam a barátaimmal. Szükségem van egy kis friss levegőre. Úgy érzem, megfojt ez a város. Itt csak akkor tudok könnyen lélegezni, amikor veled vagyok.

Amanda szinte látta Hildét és a barátnőit buggyos nadrágjaikban, modernre nyírt hajukkal, amint gyógynövény- és erdőillatot húzva maguk után végigsétálnak a Szajna-partra vezető, szűk utcákon, és klasszikusok után kutatva betérnek a Le Marais könyvesboltjaiba és antikváriumaiba.

Azokon a péntekeken, amikor még naplemente előtt hazaértek, Hilde segített elkészíteni Julius vacsoráját, majd lefektették Vierát, és meggyújtottak két apró gyertyát az üres könyvespolcokkal körülölelt étkezőben.

Egy nap, nem sokkal a párizsi útja után, Hilde többmaroknyi svájci csokoládéval és aromás teákkal érkezett meg Amandához.

– Rá kell venned Juliust, hogy költözzetek Párizsba – mondta szinte rögtön. – Ha látnád a Le Marais utcáit… Ott te is szabad lennél, sőt, az is lehet, hogy újra megnyithatnád a könyvesboltodat. Bár néha megfordul bennem, hogy nem kellene többet odamennem. Nem szeretik a németeket. Azt mondják, hogy a németek háborús készülődése új konfliktushoz vezethet. Hogy könnyen megismétlődhet kilencszáztizennégy. Attól mentsen meg bennünket az Isten!

Amandát meghatotta a barátnője kitartó ragaszkodása ahhoz, hogy pakoljanak össze mindent, és hagyják el a várost, amelyet mindig a magukénak gondoltak. Most mégis elkerülhetetlennek tűnt, hogy ezt megtegyék.

– Több hozzátok hasonló család költözött már innen a Le Marais negyedbe. Mindketten kitűnően beszéltek franciául, mire vártok?

Igen, mindenki menekült, csakhogy az újságokban csupa szörnyűséget lehetett olvasni azokról, akik úgy döntöttek, hogy elmennek. Amanda végül úgy döntött, hogy nem hallgatja tovább a rádió és a sajtó rágalmait. Egyre azt ismételgették, hogy az emigrálók meglopták a saját családjukat, olyan lepusztult lakásokban hagyva őket magukra, amelyekben sem áram, sem meleg víz nem volt. Hogy a gyerekeiket, Dávid-csillaggal a nyakukban, egyszerűen letették a templomajtókban, és többé hátra sem néztek.