Debbie Macomber

MINDEN JOBBRA FORDUL

Debbie Macomber

MINDEN
JOBBRA FORDUL

A mű eredeti címe

It’s Better This Way

Copyright © 2021 by Debbie Macomber

This edition published by arrangement with Ballantine Books,
an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC

All rights reserved.

Hungarian translation © Fekete Katalin

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FEKETE KATALIN

Szerkesztette

BALOGH ALEXANDRA

ISBN 978 963 452 300 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Drága Barátaim!

Olyan örömmel írtam ezt a könyvet! Tudom, hogy egy írónak illik minden egyes kötetéről ezt mondani. Ám ha megkérdeznék, számomra miért volt olyan különleges ez az egy regény, nem vagyok biztos benne, hogy meg tudnám magyarázni. Sok barátom élettapasztalatából merítettem a megírásakor. Abban a korban vagyunk, amikor a gyerekeink már felnőttek, és a saját életüket kezdik élni. Most lett időnk, hogy bebarangoljuk az országot, utazzunk, és élvezzük a társunkkal töltött napokat. Ehelyett a barátaim túlságosan is sok esetben abban a helyzetben találták magukat, hogy elváltak vagy megözvegyültek. Éppen akkor, amikor nyugdíjba mehettek volna, és végre megvalósíthatták volna a régóta dédelgetett álmaikat, azzal kellett szembesülniük, hogy az összes tervük füstbe ment. Abban az életkorban kellett mindent elölről kezdeniük, amikor nem is számítottak rá. Én pedig a partvonalról figyeltem őket meg a gyermekeiket, és azt, hogy mi történik az életükben, különösen azt, ha újra megházasodtak. Az egykor létező családi egységük úgy, ahogy volt, megszűnt. Ez a történet ezekből az élményekből született.

A könyvemet Rick Enloe-nak és Gino Grunbergnek ajánlom. Ha netán olvassák a Welcome Home (Isten hozott!) című magazint, nyilván találkoztak már Rick nevével, hiszen rovatot vezet az újságban. Rick és Gino annak a hitközösségnek a vezetői, ahová Wayne-nel járunk. „Minden jobbra fordul” – szokta Rick mondogatni, olyan gyakran, hogy a családja már szinte azzal fenyegette meg, hogy ezt vésetik majd a fejfájára. Rick szerint az élet végül mindig akképpen alakul, ahogy kell.

Köszönöm önöknek, hogy bíznak abban, jó történetet várhatnak tőlem, és a könyvemre szánták a kemény munkával megkeresett pénzüket. Remélem, boldoggá teszi önöket ez a kötet, és megerősíti abban a hitben, hogy ugyan az élet néha nehézségeket tartogat a számunkra, de amikor végre túllépünk rajtuk, belátjuk: idővel tényleg minden jobbra fordul.

Az olvasói visszajelzéseknek mindig nagyon örülök. Önök, az én hűséges olvasóim az írói karrierem vezércsillagai. Minden hozzászólásukat mérhetetlenül értékelem. Előre is köszönöm a véleményüket. Elérhetnek a honlapomon vagy a Facebookon keresztül és a többi közösségimédia-felületen is.

Ha levelet írnának, a címem: P.O. Box 1458, Port Orchard, WA, 98366.

Minden jót!

Debbie Macomber

2021. nyara

Rick Enloe-nak és Gino Grunbergnek

A barátságotok mindent jobbá tesz

Prológus

Julia Jones az íróasztala mellett ült. Az előtte fekvő válási papírok csak arra vártak, hogy a nő felkapja a tollat, és az aláírásával egyszer s mindenkorra véget vessen ennek az őrületnek. A szíve fájt, és olyan sokáig visszatartotta a lélegzetét, hogy a tüdeje már-már fel akart robbanni. Odanyúlt a tollért, és a keze remegett a döntés súlyától. Lehunyta a szemét, és visszarakta a tollat az asztalra.

Annyira keményen harcolt, hogy megmenthesse a házasságát. Szerette Eddie-t. Ő volt az egyetlen férfi az életében. Amikor a férje könnyekkel a szemében bevallotta, hogy már nem szereti, ösztönösen tudta, hogy Eddie már talált is valaki mást, habár a férfi ezt hevesen tagadta. Igazság szerint még meg is értette, hogy egy másik nő beleszeretett a férjébe; elvégre ő is szerette. Eddie még ötvenhárom évesen is jóképű, fitt és karizmatikus volt.

Julia nem akarta csak úgy feladni a harmincegy éve jól működő házasságukat, ezért könyörgött a férfinak, hogy próbálkozzanak meg a párterápiával. A becsületére legyen mondva, a férfi beleegyezett, habár vonakodva. Csupán öt alkalom után azonban kijelentette, hogy semmi értelme a terápiának. Beismerte, hogy viszonyt folytatott egy Laura nevű nővel, akivel a golfpályán ismerkedett meg. Már nem akarta megmenteni a házasságát. Inkább új életet szeretett volna kezdeni ezzel a másik nővel.

Julia ennek ellenére nem akarta feladni. Eltökélt volt. Mindent megtett volna a férjéért és a házasságukért. Még azután is járt a terápiás alkalmakra, hogy Eddie abbahagyta, és továbbra is azt kereste, hogyan építhetné újra a kettejük közti kapcsolatot, hogy visszakapja a férjét.

Visszatérjen a családhoz.

A csodás élethez, amelyet együtt teremtettek.

Vissza őhozzá.

Ők ketten egy csapat voltak. Julia az életének szinte minden fontos mozzanatát Eddie-vel élte át. Az esküvőjüket. A gyerekek születését. Az apja halálát. A sikereket. Az apró kudarcokat. A férje a lelki társa volt.

Eddie-vel a főiskolán ismerkedtek meg. Fiatalok voltak, és szerelmesek, tele ambícióval, és alig várták, hogy megváltoztassák a világot. Összeházasodtak, bátorították és támogatták egymást, miközben mindketten a saját karrierjüket építgették. Eddie profi golfozó lett, és amikor a pályája végére ért, golfedzőként dolgozott egy exkluzív klubnál, majd megnyitotta a saját golfboltját.

Julia belsőépítész-diplomát szerzett. Sikerre vitte a saját cégét, és keresett lakberendezőként az egész államban dolgozott. Tíz évet vártak a családalapítással, miután összeházasodtak, hogy kiaknázzák a tehetségüket, és mindkettejük karrierjét beindíthassák. Julia harminckét évesen szülte Hillaryt, majd Marie-t egy évvel később. Eddie imádta a lányait, élete fő művének tartotta őket.

Julia most sem tudta felfogni, miként alakult úgy az életük, hogy a férje viszonyt kezdett egy másik nővel. Teljesen felkészületlenül érte a dolog. Abban a hiszemben élt, hogy ők ketten tökéletesen boldogok. Évtizedeken át éltek együtt, és most jutottak el arra a pontra, amikor végre learathatták volna a kemény munkájuk gyümölcsét. A gyerekeik kirepültek már, mindketten főiskolára jártak. Hillary végzős volt, Marie-nak pedig még egy éve volt hátra a diplomáig. Közös lakást béreltek a Washingtoni Egyetemhez közel, ahová mindketten jártak. Hillary gyógytornásznak tanult, és a főiskolai csapatban teniszezett, ahogy annak idején Julia is a gimiben. Marie a légzésterapeuta-képzést végzi.

Habár tudta, hogy a férjének viszonya van, Julia mégis makacsul kapaszkodott a házasságukba. Eddie a legjobb barátja volt. Ő is megkönnyezte, amikor Julia apja meghalt, jó apa és férj volt, aki a sikereinek vele együtt örült, a kudarcai után pedig vigasztalta. Egymást támogatva jó csapatot alkottak. Szerette a közös életüket, és ezt nem volt hajlandó csak úgy egyszerűen feladni.

Juliának elképesztően hiányzott az édesapja, aki óriásit csalódott volna Eddie-ben. Az évek során számtalanszor mondta neki az apja: „Minden jobbra fordul”, amikor az élete váratlan kanyart vett. A halála előtt olyan gyakran ismételgette ezt, hogy az anyja azzal fenyegetőzött, hogy ezt véseti a sírkövére.

Először hatéves korában hallotta ezt a mondatot. Meghívták a legjobb barátnője születésnapi zsúrjára, de előző este lebetegedett, ezért nem tudott elmenni. Csalódottan sírt az édesapja karjában, aki azzal vigasztalta, hogy: „Minden jobbra fordul.” Ő azonban nem hitt neki, egészen a rá következő vasárnapig, amikor már meggyógyult az influenzából, és Heather hozott neki egy szeletet a különleges születésnapi tortájából. Később az édesapja elvitte őt és a barátnőjét a cirkuszba, ahol remekül érezték magukat. Sokkal jobb volt így, mintha osztoznia kellett volna a legjobb barátján az összes elsős osztálytársukkal.

Az évek során rengetegszer emlékeztette magát erre, amikor csalódás érte – a fiúja otthagyta a szalagavatós táncuk kellős közepén, vagy éppen egy fontos üzleti útra menet lekéste a gépet –, felhúzta magát és mérgelődött. Az apja bölcs szavai mindig megnyugtatták.

Most viszont, amikor a házassága volt a tét, úgy érezte, soha semmi nem lesz újra rendben.

Remélte, hogy Eddie észhez tér, ezért könyörgött a férjének, hogy várjanak még egy fél évet, és közben erősen azért imádkozott, hogy a férfi gondolja meg magát, és akkor ezen is túl lesznek. Újrakezdik. Megbocsátanak egymásnak.

Csak ennyit kért: hat hónapot. Biztos volt abban, hogy a férfi észhez tér.

Eddie vonakodva bár, de beleegyezett. Hangsúlyozta azonban, hogy ennél többet egy nappal sem vár. Juliának hat hónap elteltével alá kell írnia a válási papírokat. Az asszony összetört szívvel beleegyezett Eddie feltételeibe.

A férfi ahhoz is ragaszkodott, hogy addig is keressenek egy ügyvédet. Így minden készen állna a döntésük véglegesítésére, ha letelik a fél év. A peren kívüli rendezés minden részletében megállapodtak. Eddie megtartotta a saját vállalkozását, Julia is az övét. A nő megígérte, hogy a hat hónap végén meghirdeti a házukat. Julia eladja hát az álomotthonukat, azt, amelyiket annyi szeretettel rendezett be. Az eladásból származó bevételt egyenlő részben elosztják. Az ingóságokból Eddie alig néhányra tartott igényt.

A fél évből még csak négy hónap telt el, amikor minden rosszra fordult. Úgy tűnt, Eddie szeretője megunta a várakozást, és mihamarabb le akarta zárni a dolgokat, hogy végre új életet kezdhessenek együtt. Közös otthont akart teremteni a férfival.

Amikor Julia továbbra is ragaszkodott a hat hónapos határidőhöz, Laura elkezdte fényképekkel bombázni a szeretője feleségét. Egyiket küldte a másik után, mindegyiken ő és Eddie szerepelt. Amikor együtt vacsoráznak. A golfpályán fotózkodnak. Még egy olyan fotót is küldött neki, amelyiken az ágyban fekszenek együtt. Julia nagyon igyekezett, hogy ne foglalkozzon a képekkel, és ne húzza fel magát rajtuk.

Mivel nem volt hajlandó válaszolni neki, Laura taktikát változtatott, és ízléstelen üzeneteket írogatott Juliának arról, hogy Eddie már nem szereti őt, és a háta közepére kívánja a házasságukat.

Csak az elkerülhetetlent halogatod.

Önző vagy, és kicsinyes.

Miért erősködsz, amikor semmi értelme?

Irigy boszorka vagy.

Julia pár hétig ellenállt, ám aztán elpattant egy húr. Képtelen volt megállni, hogy ne válaszoljon hasonlóan ronda üzenetekkel. Ég a feje, ha most visszagondol, miket írogatott Laurának. Gyűlölte magát azért, hogy lesüllyedt a nő szintjére. Az üzenetei minden egyes szavát megbánta már, és dühös volt magára miattuk. Ő egyáltalán nem ilyen volt.

Ekkor lépett közbe a lányuk. Julia nem akarta, hogy Hillary valaha is megtudja, miket írt neki Eddie szeretője. Ám amikor mégis meglátta az üzeneteket, Hillarynek eldurrant az agya. A húgával már eleve dühösek voltak az apjukra, és Laura viselkedése csak olaj volt a tűzre.

Julia nem is tudta, mit terveznek, amikor Hillary számonkérte Eddie-t és Laurát a Sammamish-tónál tett családi kiruccanáson. A lány mindennek elmondta Laurát. Ráadásul ugyanazokat a szavakat használta, amiket korábban Julia. Laura két fia nem volt hajlandó tétlenül nézni, ahogy Hillary meg Marie dühödten vádaskodnak, és megvédték az anyjukat. A családi esemény végül üvöltözésbe torkollott. A helyzet elfajult, a két család egymást szidta. Eddie is beszállt a veszekedésbe, és követelte, hogy a lányai tisztelettel bánjanak a leendő feleségével. A pillanat hevében olyan kijelentéseket tett, amelyeket aztán megbánt. Közölte a lányaival, hogy ha nem fogadják el Laurát, akkor kizárja őket az életéből.

Juliának fogalma sem volt, hogy mit tegyen, ezért megkereste a terapeutát, és az ő tanácsát kérte. Julia ugyanis átérezte a lányai dühét. Ő is mérges volt, a gyász különböző fázisain ment keresztül, csak épp az ő esetében a házassága múlt ki.

A terapeuta irodájában ült, a kezében egy zsebkendőt szorongatott, és elmagyarázta, mi történt.

– Nagyon sajnálom, Julia – nézett rá a férfi együttérzőn. – Tudom, mennyire szerette volna, ha helyrejön a házassága.

– Azt sosem akartam, hogy ennyire eldurvuljanak a dolgok.

– Tudom.

– Alá kellene írnom a válási papírokat? – kérdezte, és magában azon fohászkodott, hogy a terapeuta világos irányt jelöljön ki a számára.

A férfi azonban pár másodpercig hallgatott, és jól átgondolta a válaszát.

– Nem mondhatom meg, hogy mit tegyen. Abban viszont biztos vagyok, hogy az a szerelem, ami nem hűséges, nem sokat ér. Az nem is igazi szerelem.

Julia nehéz szívvel távozott a terapeutától, és már tudta, mit kell tennie.

Ő igazán küzdött a házasságáért. Most viszont eljött az idő, hogy letegye a fegyvert, és elfogadja, hogy veszített. Eddie már sosem tér vissza hozzá. Ideje, hogy elengedje.

Elengedje a férjét.

Elengedje a házasságát.

Elengedje a közös jövőjükről szőtt álmait.

Könnyek csorogtak le az arcán, miközben az asztalon heverő dokumentumokat nézte. Csak elmosódva látta a szavakat maga előtt.

A szíve a torkában dobogott, ahogy ismét a tollért nyúlt, és aláírta a papírokat.

Miközben a nevét szignózta, azt ismételgette magában: „Minden jobbra fordul.”

Első fejezet
Csaknem hat évvel később

Julia felébredt, rápillantott az éjjeliszekrényén álló órára, és azon morfondírozott, vajon mennyi időbe telik, mire a szervezete már nem kelti fel reggel hatkor. A régi szokásokat nehéz levetkőzni, habár már nem is volt szüksége arra, hogy beállítsa az ébresztőórát. Amióta az eszét tudja, mindig reggel hatkor kelt. Ám nemrégiben eladta a cégét, a Nyugati Parti Lakberendező Stúdiót, és most lassan szokta a félnyugdíjas létet. Félállásban még lakberendezési tanácsadó maradt.

A cége eladása nagy döntés volt, és az édesanyja halálát követően hozta meg. Ahogy közeledett a hatvanadik születésnapja, Julia úgy érezte, még sok jó év áll előtte. Ekkor kapott egy kiemelkedően jó ajánlatot a cégére, amit egész egyszerűen nem utasíthatott el. Ám arra sem állt még készen, hogy teljesen abbahagyja a munkát, ezért feltételként kikötötte, hogy tanácsadóként egyelőre a cégnél marad. Ezt az új tulajdonos is így tervezte, és Juliára bízta, hogy mennyi munkát vállal. A mostani megbízása után pár napot pihenésre szánt, hogy megnézze, milyen lenne a nyugdíj.

Annak idején egyáltalán nem így képzelte a nyugdíjas éveit. Egykor azt remélte, hogy a férjével bejárják a világot. Julia akkor arra vágyott, hogy bebarangolja Európát és Ázsiát. Most viszont kevés vonzerővel bírt az, hogy egyedül utazgasson. Talán majd egyszer.

Sejtette, hogy a régi álomotthona hamar új gazdára talál. A hirdetés megjelenése után kevesebb mint egy héttel már meg is vették. Annyira sok dolog változott hirtelen az életében. Miután véglegesítették a válásukat, kivett egy lakást, mert egyelőre nem akart új ház vásárlásán gondolkodni. Abban biztos volt, hogy továbbra is Seattle-ben szándékozik maradni, valószínűleg a belvárosban.

Ezt a várost érezte az otthonának, és pont elég újdonsághoz kellett mostanában hozzászoknia, ezért nem akart még egy nagy változást meglépni azzal, hogy másik településen keresgél. A lányai is a közelben laktak, csakúgy, mint a testvére meg a családja. Egy év is eltelt, mire új lakást kezdett keresni, aztán a kutatás valahogy egyre nehezebb lett.

Julia végül három teljes évet töltött azzal, hogy megtalálja azt a helyet, amelyet újra az otthonának érezhet. A Heritage elnevezésű ház egy régi, téglaépítésű épület volt az 1960-as évekből, ami barátságos és egyedi hangulatot árasztott. A modernebb toronyházak inkább acélszerkezeteknek tűntek, és teljességgel híján voltak az egyéniségnek vagy a vonzerőnek. Seattle lüktető szívében állt a Heritage, így onnan egy könnyű sétával elérte a Pike Place-i piacot, ahol friss zöldséget, gyümölcsöt meg tengeri herkentyűket vehetett. Itt bármikor vásárolgathatott, vagy épp elmehetett színházba, mivel az Ötödik sugárút is a közelben volt. Ráadásként közvetlenül az épület mellett egy kávézó nyílt, és egy utcányi távolságban több étterem közül válaszhatott.

Amint belépett a Heritage-be, és megpillantotta a fő előcsarnokban álló nagy szökőkutat, Julia tudta, hogy ez a neki való hely. Az épületnek csupán tizenkét szintje volt, ezért ritkaságszámba ment, hogy lakást eladásra kínáljanak benne. Julia azonban türelmes volt, és idővel felszabadult egy lakás. Immár kicsit több mint két éve élt itt, és nagyon szerette az itt megismert barátokat. Mivel a Heritage egy régebbi épület, hiányzott belőle az a modern felszereltség, amivel az újonnan épült társasházak odavonzották az Amazon meg a Microsoft informatikusait. A költözés Julia számára új kezdetet jelentett. Tiszta lappal indulhatott, az új otthonában pedig remekül elhelyezkedett.

Szorosra húzta a selyemköntöse övét, és besétált a konyhába, majd főzött egy csésze kávét. Általában csak a vasárnap reggeleket töltötte lustálkodással, ilyenkor úgyis későbbi istentiszteletre ment. Most új napirendet kell kialakítania magának – vagy ha jobban belegondol, inkább egyáltalán nem kell napirenddel bajlódnia.

Épp csak belekortyolt a kávéjába, amikor megcsörrent a telefonja. A húga, Amanda hívta.

– Nahát, jó korán keltél – kezdett bele köszönés nélkül Julia.

– De nem ébresztettelek fel, ugye?

– Nem, már felkeltem. Képtelen vagyok hatnál tovább aludni. Mi a helyzet?

– Carrie miatt hívlak – mondta a testvére.

Julia unokahúga egyke volt, és nagyon szoros kapcsolatot ápolt a szüleivel. Julia már előre tudta, mit fog mondani a testvére. Carrie még mindig otthon lakott, és Amanda meg a férje, Robert rengeteget vitáztak azon, hogy a lány miért nem önállósodik már.

– Roberttel tegnap megint jól összevesztünk Carrie miatt – sóhajtott fel a húga. – Azt akarja, hogy Carrie költözzön el. Értem én, hogy huszonnyolc éves. Ideje lenne. Már rég meg kellett volna tennie – magyarázta Amanda lemondóan. – De az a baj, hogy fogalmam sincs, hogyan mondjuk meg ezt neki.

– Örülök, hogy ez nem az én gondom. – Julia nagyon szerette az unokahúgát, akinek ő volt a keresztanyja. Megértette a testvére aggodalmát. Carrie francia irodalomból diplomázott. Csakhogy ezzel a végzettséggel a fejvadászok nem igazán kapkodtak utána. A lány azonban sosem tétlenkedett, ezért több állást is megpályázott, bár ezek közül némelyik csupán pár hónapig tartott.

Amióta befejezte az egyetemet, Carrie állandóan egyik munkahelyről a másikra ugrált. Volt már recepciós egy ingatlanügynökségnél, asszisztens egy könyvelőnél, egy ideig dolgozott egy munkaerő-közvetítőnél, sőt kozmetikumokat is árult egy nagyáruházban. Julia hirtelenjében ennyire emlékezett csak, de ezeken kívül temérdek munkahelye volt már. Egyetlenegyet fel tudott még idézni: Carrie rövid ideig egy minőségi késeket gyártó cégnél dolgozott, de ez is csak azért ragadt meg a fejében, mert a konyhapulton állt belőlük egy készlet. Az unokahúga korántsem volt lusta, csupán nem találta senki ideális munkaerőnek. Immár hat éve lediplomázott, és még mindig nem találta meg azt az állást, ami illett volna a sajátos képességeihez.

Carrie remekül bánt az emberekkel, gondoskodó és lelkiismeretes volt, és jó munkaerő, már amikor dolgozott. Az a baj, hogy bármely cégnél volt is, sosem keresett eleget ahhoz, hogy megéljen, ráadásul azonnal felmondott, amikor megunt egy állást. Mindezek miatt lakott még mindig a szüleinél.

– Azt reméltem, hogy te talán tudsz valami tanácsot adni – mondta Amanda teljesen letörve.

– Sajnálom, hugicám, ezzel neked kell megbirkóznod.

– Grrr…

Julia elmosolyodott.

– Anyám nyakán.

– Emlékszem arra a filmre – folytatta Amanda. – A szülök elhatározták, hogy ráveszik a fiukat, költözzön el végre a házukból. De én kétlem, hogy Robert meg én erre képesek lennénk. Tudom, hogy igaza van: ezzel nem segítünk Carrie-nek abban, hogy a saját lábára álljon. Csakhogy fogalmam sincs, mi mást csinálhatnánk. Annyira klassz gyerek, és mindig is az volt. Egyszerűen nem küldhetjük el. Ő a lányunk.

Ezt a helyzetet Julia sem tudta megoldani. Sajnálta a húgát, és azt kívánta, bárcsak segíthetne neki valahogy.

– Beszélj vele őszintén!

Amanda felsóhajtott.

– Mintha az olyan egyszerű lenne!

– Tudom. – Julia azt kívánta, bárcsak megoldást kínálhatna. Tudta, hogy Robert felajánlotta, hogy vesz egy lakást Carrie-nek. A lány azonban elutasította. Kijelentette, hogy vagy egyedül megoldja, vagy sehogy.

– Más miatt is hívtalak – mondta Amanda, és végre lelkesebben csengett a hangja.

Julia már ebből tudta, mi következik.

– Szeretnélek bemutatni valakinek.

– Nem – felelte Julia, és magában felnyögött.

– Julia, még el sem mondtam, ki az.

– Nem érdekel.

– Ugyan már! Ne légy olyan makacs! Mi van akkor, ha volt néhány csalódást keltő randid…

– Jó néhány, az biztos. Pont ezért nem érdekel, kit akarsz bemutatni.

– Tényleg?

– Igen, tényleg. – Julia gyűlölte ezt a témát.

– Komolyan egyedül akarod leélni az életedet? – A válását követően Julia húga és még pár barátnője is folyamatosan azzal próbálkoztak, hogy Juliát hasonló korú, szingli pasikkal hozzák össze. A legtöbbjük elvált, és több érzelmi nehézséget cipeltek, mint egy teherszállító repülőgép. Végigszenvedte ezeket a próbálkozásokat, majd úgy döntött, feladja a randizást, még akkor is, ha emiatt egyedül tölti a fennmaradó napjait. Elégedett volt, és boldog, túllépett a válásán, és már képes volt keserűség vagy gyűlölködés nélkül visszagondolni a házasságára. A válás utáni első pár év küzdelmes volt, ám a végén írt Eddie-nek egy hosszú búcsúlevelet. Habár sosem küldte el, ez mégis segített neki, hogy lezárja az életének ezt a szakaszát. Végre elfogadta az új létét, és azt, hogy férfi nélkül is teljesnek érezheti magát. A levél megírása felszabadította, már másképp látta a jövőjét, és így túl tudott lépni a váláson.

Úgy tűnt, Eddie is boldogan éli a napjait. Csak a lányaikat érintő dolgokról beszéltek, de egyre kevesebb ilyen alkalom adódott, tekintve, hogy Hillary és Marie is már a húszas éveikben jártak, és saját lakásba költöztek.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Amanda újfent. – Frank tökéletes lenne a számodra. Nem akarod legalább megfontolni?

– Amanda, kérlek! Nem érdekel.

– Hát, rendben, de klassz lehetőséget szalasztasz el.

– Talán igen, talán nem. Nem számít. Nekem minden jó így, ahogy van.

– Ha te mondod – jegyezte meg Amanda, de a hangsúlya kétkedést tükrözött.

Pár percig még beszélgettek, de aztán Amandának mennie kellett.

Miután megitta a kávéját, Julia felöltözött, majd elindult lefelé, a Heritage konditermébe. Ugyan apró helyiség volt csupán, mégis a legmodernebb eszközökkel szerelték fel. Több futópadot, szobabiciklit és erősítőgépeket használhattak itt a házban lakók.

Egy ideje minden egyes délután edzett, miután hazaért a munkából. A legjobban a gyaloglógépen tudta kiadni magából a nap feszültségét, miközben egy hangoskönyvet vagy zenét hallgatott. Ráadásul jó kondiban is tartotta. Úgyis maholnap már hatvanéves lesz, habár cseppet sem érezte magát annyinak. Még csak a közelében sem. A lánya nemrégiben azt mondta neki, hogy a hatvan az új negyven. Ezt ugyan túlzásnak érezte, de ettől még tetszett neki az elképzelés.

A konditerem délutánonként általában üres volt. Fogalma sem volt, mire számítson, amikor a délutáni alkalmakat átrakta reggelre. Alapvetően azt szerette, ha egyedül lehet tornázás közben.

Kellemetlenül csalódott, amikor belépett a helyiségbe, ugyanis már javában ott edzett egy férfi a futópadon. Nagydarab volt, bőven száznyolcvan centi magas, széles vállú. Rövidnadrágot és ujjatlan trikót viselt, amit már átáztatott az izzadság, mintha már egy ideje hatalmas erőbedobással dolgozott volna a gépen. Juliának feltűnt, hogy milyen izmos a férfi lába. Dús hajába már jó pár ősz szál keveredett. Julia már többször találkozott vele a házban, de a nevét nem tudta. Ha jól emlékezett, a férfi úgy egy éve költözött ide, de nem nagyon vett részt a ház közösségi alkalmain. Ezenkívül csak öltönyben és nyakkendőben látta az épületben, és magában meg is állapította, hogy milyen jól néz ki. Mintha terjedt volna némi szóbeszéd a férfiról meg a Heritage recepciósáról, de mivel nem igazán érdekelte a pletykálkodás, nem tudta felidézni, mit hallott. Csak annyit tudott, hogy a fenntartók épp új recepcióst kerestek.

Miután észrevette a férfit, Julia a küszöbön állva tétovázott.

– Jó reggelt! – köszönt végül oda félvállról.

A férfi bólintott.

Julia fellépett a futópadra, berakta a fülhallgatóját, és nekilátott a szokásos edzésének. A férfi közben végzett a gyaloglógépen, és átült a szobabiciklire. Julia lenyomott öt kilométert, és a férfi még mindig a kerékpáron ült, izmos felsőtestét előredöntve dühödten tapodta a pedálokat.

Másnap reggel, majd a következő három napon is egymás mellett edzettek, és a köszönésen kívül egy szót sem váltottak. Julia időről időre érzékelte, hogy a férfi úgy pillant felé, mintha beszélgetést szeretne kezdeményezni, de ilyenkor látványosan elfordult. Ő csak edzeni jött le ide. Ennek ellenére feltűnt neki a férfi, és a szokásosnál sokkal több figyelmet szentelt neki. Amikor pénteken reggel belépett az üres konditerembe, meglepődve tapasztalta, hogy csalódott. Ugyan nem szóltak egymáshoz, a férfi a jelenlétével mégis arra ösztönözte, hogy keményebben és hosszabban eddzen, és most hiányzott neki a kihívás.

Amikor a következő hét első napján lement a konditerembe, a férfi mintha már várt volna rá. A futógép mellett állt, a nyakában törülköző lógott, és kifejezetten vonzó látványt nyújtott.

– Heath Wilson – jelentette ki.

– Hogy mondja?

– Heath Wilson vagyok. Gondoltam, ideje lenne bemutatkoznom.

– Julia Jones.

– Szerintem ha már egyszer minden reggel ugyanakkor jövünk edzeni, jobb, ha legalább egymás nevét tudjuk.

Julia elmosolyodott.

– Örülök, hogy megismerhetem, Heath.

– Régóta lakik a Heritage-ben? – kérdezte a férfi.

– Pár éve. Ön tavaly költözött ide, igaz?

– Így van. A fiam egyik barátja lakik itt, Eric Hudson. Nem ismeri?

Julia megrázta a fejét.

– Nem lep meg. Eric otthonról dolgozik, és fura időbeosztása van, mivel több tengerentúli ügyfele is van. Szerintem eddig még egyik közösségi programra sem jött el. Mondjuk, én is csak néhány alkalommal voltam.

– Én nagyon szeretek itt élni. Új kezdetként tekintek rá.

– Én is. A válásom után az egykori közös otthonunkban maradtam, mert azt hittem, jobb, ha megtartom a házat. De hiba volt. Túl sok emlék kötődött hozzá, és egy embernek túlságosan tágas volt. Végül úgy döntöttem, hogy ideje továbblépni.

– Teljesen átérzem. Én is elváltam, úgy öt éve.

– Én is körülbelül akkor. Maga megtartotta a házát?

– Nem. El kellett adnom, ez része volt a férjemmel kötött megállapodásunknak. – Julia számára a válásuk egyik legnehezebb részének az bizonyult, hogy az otthonát eladásra kínálja. – De valószínűleg így volt a legjobb. – Csakúgy, mint Heathnek, Juliának is rengeteg emlék kötődött a házhoz, és állandóan csak a veszteségeket idézte volna fel.

Bedugta a fülhallgatóját, és nekilátott a napi edzésnek. Amikor végzett, búcsúzóul odaintett Heathnek, majd visszament a lakásába, hogy lezuhanyozzon. Be akart nézni aznap az irodába, hogy pár dolgot megbeszéljen az új tulajdonossal, és úgy tervezte, hogy hamar elindul, még mielőtt túl nagy lenne a forróság. Gyalog akart ugyanis elsétálni a Nyugati Parti Lakberendező Stúdióig, ami hét utcányira volt. Juliának aznap még nem volt ideje reggelizni, ezért úgy döntött, hogy menet közben beugrik a Heritage mellett lévő, Busy Bean nevű kávézóba.

Három ember állt előtte a sorban. Pityegett egyet a telefonja, jelezte, hogy üzenete érkezett. Kivette a táskája oldalsó zsebéből, és látta, hogy az unokahúga, Carrie írt neki.

Ráérsz beszélni?

Julia megcsörgette a lányt, aki azonnal felvette a telefont.

– Minden rendben? – kérdezte Julia.

– Hát nem igazán. – Julia még sosem hallotta ennyire szomorúnak a lányt. Carrie általában boldog és jókedvű volt.

– Elmeséled, mi bánt?

Carrie máskor is a nagynénjének regélte el a bánatát. Julia számára olyan volt, mint a harmadik lánya. Egyidős volt Marie-val, és mivel mindhárman szinte együtt nőttek fel, nagyon jóban voltak. Carrie gyakran emlegette azt, hogy neki két anyja van.

– Inkább szóban.

– Remek. Együtt ebédelünk holnap? – Julia gondolatai azóta az unokahúga körül forogtak, hogy múlt hétfőn beszélt a testvérével. És amikor Heath bemutatkozott neki, hirtelen támadt egy ötlete. A társasház úgyis recepcióst keresett, Carrie pedig tökéletes lenne az állásra. Ezenfelül egy apró lakás is járt a pozícióval.

– Persze, ráérek.

– Mit szólnál ahhoz a thai étteremhez? – javasolta Julia, mivel tudta, hogy az Carrie kedvence. – Délben?

– Tökéletes. Nagyon kösz, Julia néni.

Ha sikerül a terve, az hatalmas problémát oldana meg Carrie, Amanda és Robert számára.

Második fejezet

– Miért olyan rossz a kedved? – kérdezte Marie az unokatestvérétől.

Carrie az állához húzott térdekkel ült az unokatestvére lakásában.

– Apa és anya miatt – felelte a lány, és hosszan, idegesen sóhajtott. Ritkán érezte magát ennyire pocsékul.

– Apád és anyád miatt? – ismételte Marie, és a szeme az aggodalomtól tágra nyílt. – De nem válnak, ugye?

Carrie úgy vélte, ez természetes reakció azok után, ami Marie szüleivel történt. Ő még hat év elteltével is alig tudta elhinni, hogy Eddie bácsi elhagyta az ő csodálatos nagynénjét.

– Még nem – felelte –, de szerintem ha nem találok gyorsan jól fizető állást, hogy elköltözhessek otthonról, akár odáig is fajulhatnak a dolgok. – Ez persze túlzás, de a legutóbbi vitatkozásukat hallgatva azért felmerült ez az eshetőség is benne. A szülei szinte sosem veszekedtek. Még most, egy hét elteltével is megrázónak érezte azt, hogy hallotta az összeszólalkozásukat. Mindketten rettenetesen érezték magukat, és most már Carrie is.

– Miattad veszekedtek?

A lány bólintott.

– Nem tudták, hogy én is otthon vagyok. Sosem szoktak vitatkozni, most pedig kiabáltak egymással. Teljesen megrázott a dolog. – Nyilván nem hallották, amikor hazajött, ő pedig nem gondolta, hogy jó ötlet lenne megakasztania a veszekedést. Ezért inkább fellopakodott a lépcsőn, és csendben bement a szobájába, a szüleinek pedig nem szólt arról, hogy otthon van. – A kiabálásuk felhallatszott a földszintről az emeletre, és az egész házban minden szót kristálytisztán ki lehetett venni. Apa azon pörgött, hogy ideje elköltöznöm végre. Erősködött, hogy konkrétan gátolnak azzal, ha hagyják, hogy velük lakjak.

Marie a padlóra ült Carrie mellé.

– És most mihez kezdesz?

– Nem tudom. Apának igaza van. Ideje a saját lábamra állnom, és önállósodnom.

– Bármikor ideköltözhetsz hozzánk, ha gondolod – javasolta Marie.

Még egy ember a két hálószobás lakásban nem működne. Carrie remekül kijött az unokatestvéreivel, de katasztrofális hatása lenne, ha a szobatársukká válna.

– De hol aludnék, vagy hová férne el a cuccom? – kérdezte, és remélte, hogy ezzel egyértelművé teszi, mit gondol a felajánlásról. Az unokatestvérei nagyon jóban voltak, és mindketten a húszas éveikben jártak, de még nekik sem volt ideális megoldás az, hogy együtt lakjanak. Csakhogy a Seattle környéki lakásárak meg a bérleti díjak lehetetlenné tették, hogy külön-külön helyet vegyenek ki maguknak.

– Nem lepne meg, ha Blake és Hillary nemsokára bejelentenék az eljegyzésüket – mondta Marie. – Ha összeházasodnak, úgyis új lakótársat keresnék. Nem bírnál ki még pár hónapot?

– Kizárt. Meg kell oldanom ezt a helyzetet, amilyen gyorsan csak lehet. Ráadásul, ha el is jegyzik egymást, utána még hónapok telnek el, mire összeházasodnak.

Azért az feldobta Carrie hangulatát, hogy az unokatestvére hajlandó lenne elköteleződni Blake mellett. Már több mint három éve jártak. Marie említette, hogy Blake már belengette a házasság ötletét egyszer, úgy egy éve, de Hillary akkor azt mondta, hogy még nem áll készen rá.

– Igen, tudom. – Marie is az álláig húzta a térdét, és rátámasztotta a fejét, ahogy Carrie tette.

– Mindenesetre örülök Hillarynek. Blake rendes pasi.

– Tényleg az. A tesóm szerencsés – bólintott Marie. – Szerintem Hilly már tavaly igent mondott volna a lánykérésre, ha nincs az a dolog apával meg anyával. Tudod, az még most is fáj.

– Megértem. – Carrie is megdöbbent, amikor az anyjától meghallotta a hírt, hogy a jó fej Eddie bácsi elhagyta a nagynénjét egy másik nő miatt. Már ez önmagában elég lett volna, de a válás mélyen megrázta Hillaryt és Marie-t. A Sammamish-tó melletti hatalmas veszekedést követően mindkét lány megszakította a kapcsolatot az apjukkal meg az új feleségével. Carrie úgy hallotta, hogy Eddie bácsi megpróbálta helyrehozni a dolgokat a gyerekeivel, de ők mereven elzárkóztak ettől. A probléma abból adódott, hogy Eddie ragaszkodott hozzá, hogy a lányai találkozzanak a mostohaanyjukkal, és elfogadják őt, ám ők erre nem voltak hajlandók. Úgy tartották, hogy az a nő a felelős az életük romba döntéséért. Nem tudták megbocsátani neki, hogy az apjuk eléjük helyezte az új feleség érdekeit.

– Hillary meg van győződve róla, hogy apa sosem akart lányokat.

– De ez nem is igaz – felelte Carrie, meglepte, hogy az unokatestvére ilyet gondol. Eddie bácsi jó apa volt. Imádta a lányait, szívesen tanította őket golfozni meg vitte őket síelni telente. Ilyenkor Carrie is sokszor velük ment. Tudta, hogy a férfi nagyon nehezen viseli, hogy nem találkozhat a gyerekeivel. A lányok pedig még ennél is nehezebben viselték. De ugyanolyan makacs mindkettő, mint az apjuk.

– Én is ezt mondtam nekik, de Hillary nem hisz nekem. Most már mostohafiai vannak, és velük állandóan programokat tervez. Amikor a tesóm meghallotta, hogy apa elvitte Laura fiait a Seahawks-meccsre, totál bedühödött. Neki ez pont elég volt ahhoz, hogy bebizonyítsa az igazát. Hogy apa mindig is fiút akart. Mi pedig csak pótlék voltunk, legalábbis Hillary szerint.

– De te nem hiszed ezt, ugye?

Marie nem túl meggyőzően megvonta a vállát.

– Már azt sem tudom, mit gondoljak. Egyik percben hiányzik apa, a másikban nem. Mert ezt akarta, úgyhogy legyen boldog. Csak hát tudom, hogy nem az.

Carrie szintén értetlenül állt a helyzet előtt. Azt remélte, hogy ennyi idő elteltével az unokatestvérei már túlléptek a váláson, és elfogadják az apjuk döntését, még ha nem is értenek vele egyet. Ugyanakkor fogalma sem volt, ő hogyan reagálna, ha az apja otthagyná az anyját egy kevésbé méltó nőért.

– Ne beszéljünk többet az apámról, totál lehangol – mondta Marie. – Különben is, most neked van gondod.

Carrie szívesebben foglalkozott bármi mással, mint a saját, látszólag megoldhatatlan helyzetével.

– Az apád egyszer már felajánlotta, hogy vesz neked lakást, nem?

Carrie-ben most felmerült, hogy talán el kellett volna fogadnia az ajánlatát.

– De igen, én viszont nemet mondtam. Apának fogalma sincs, mennyibe kerül manapság egy garzonlakás. – Carrie nem volt hajlandó a szülei megtakarított pénzét eltékozolni csak azért, mert képtelen volt egy olyan állást találni, amiből eltarthatná magát.

– Van más ötleted?

Carrie nagyon szeretett volna erre a kérdésre igennel válaszolni.

– Justin bedobta, hogy esetleg költözzünk össze. – Ez viszont sosem fog megtörténni! A pasija még az anyjával élt, és mivel mindketten épp csak hajszálnyival kerestek többet a minimálbérnél, ez anyagilag lehetetlen helyzet elé állította őket.

Marie felemelte a fejét, és döbbent tekintettel nézett rá.

– De, ugye, eszedbe sem jut?

– Nem őrültem meg. Justin… – Elhallgatott, nem tudta, hogyan írhatná le a legjobban a srácot, akivel néhanapján járnak.

– …nem az igazi? – próbálkozott Marie.

– Még csak nem is közelít ahhoz. – Jól kijöttek, és ha találkoztak, akkor elfelezték a költségeket, és sokat nevettek együtt. De Carrie nem látta maga előtt annak a lehetőségét, hogy ez a kapcsolat szintet lépjen. Az ő részéről legalábbis semmiképp sem. Habár Justin már betöltötte a harmincat, úgy viselkedett, mint egy nagy kamasz. Az életet egy nagy buliként kezelte. A felelősségvállalást még hírből sem ismerte. Carrie tudta, hogy ha összeköltöznének, állandóan azon görcsölne, hogy befizesse a lakbért meg a rezsiszámlákat, mert az egész rá maradna.

– Holnap együtt ebédelek az anyukáddal – mondta Marie-nak. – Remélem, tud valami tanácsot adni, hogy mit csináljak. Úgy érzem, a szüleim totális csődtömegnek tartanak.

A csalódottság szinte teljesen letaglózta. Carrie fel nem érhette ép ésszel, mi ütött belé, amikor olyan szakot választott az egyetemen, amire nem lehet karriert építeni. Az egy dolog, hogy imádta a francia dolgokat, de emiatt az álláskeresésben zsákutcába futott bele. Az egyetlen értelmezhető lehetősége a tanítás lenne, de ahhoz vissza kellene mennie az egyetemre, hogy a tanárképzést is elvégezze. Erre viszont már végképp nem akart a szüleitől pénzt kérni, miután kifizették az első diplomáját. Ráadásul ismerte magát annyira, hogy tudja: az ő vérmérsékletével nem bírna ki egy egész napot az osztályterembe zárva.

– Anya biztosan kitalál valamit – nyugtatgatta magabiztosan Marie. – Ő tök jó ebben.

Carrie ezt őszintén remélte, mert ő már teljesen tanácstalan volt.

Másnap délelőtt tizenegy óra ötvenkor Carrie már a kedvenc thai éttermében üldögélt, pontosan tíz perccel a megbeszélt időpontjuk előtt. Szabadulni akart otthonról, hogy a lehető legtöbbet legyen távol, és adjon a szüleinek egy kis lélegzetvételnyi szünetet.

Az étterem csak egy saroknyira volt a Heritage-től, ahol a nagynénje élt. Imádta azt az épületet. A nagynénje azt mondta, hogy abban a pillanatban az otthonának érezte, amikor először besétált oda. Carrie ezt nem csodálta: ő maga ugyanezt a melegséget és vendégszerető fogadtatást tapasztalta benne. A földrengésveszély miatt Seattle-ben és a környékén már nagyon kevés téglaépület maradt. Ráadásul a Heritage egy olyan felkapott kerületben állt, ahol rengeteg étterem és apró üzlet működött. Ideális hely volt a nagynénje számára, mivel a belvárosban így szinte bárhová könnyen elsétálhatott.

A pincér odanyújtotta neki a menüt. Carrie jázminteát kért. Mindig ugyanazt rendelte – a kedvencét, avokádós-rákos zöld curryt –, mégis gondosan végigolvasta a kétoldalas étlapot az elejétől a végéig, miközben Juliára várt.

– Szia, Carrie! – szólalt meg a nagynénje az asztal felé közeledve.

A lány letette az üres csészéjét, és kicsusszant a bokszból.

– Szia, Julia néni! – mondta, és már Julia kedves köszönésétől jobban érezte magát. Lelkesen megölelte a nagynénjét.

Julia leült vele szemben, a lány pedig mindkettőjüknek töltött egy-egy csésze teát. A nagynénje gyorsan átfutotta az étlapot, választott, és lerakta a menüt maga mellé. Neki is megvolt a maga kedvenc étele, amin gyakran megosztoztak.

– Jó, hogy látlak – jelentette ki Julia.

– Én is örülök neked! – Carrie annak ellenére, hogy valóban örült a nagynénjének, önkéntelenül is összeroskadt.

– Szerintem én már tudom, miért akartál találkozni velem. – Julia átnyúlt az asztal felett, és kedvesen megszorította Carrie kezét.

A lány felpillantott.

– Beszéltél anyával?

Julia bólintott.

– Hallottam, amikor veszekedtek. Szerintük ideje lenne elköltöznöm, és egyet is értek velük. Csak hát miből fizetnék egy saját lakást? Alig keresek valamit, és az is elmegy a kocsimra meg a biztosítására. Még a mobilom is a családi csomagban van, és anyának fizetek érte valamennyit, meg amit tudok, beleadok a kajapénzbe. – Ennél többre nem futotta. Alig pár száz dollár volt a megtakarítási számláján, és az is egy pillantás alatt eltűnne, ha valami vészhelyzet adódna.

– Anyukád nehéz helyzetben van.

Carrie pontosan tudta, mit gondol az egészről az anyja.

– Szörnyen érzem magam emiatt, tényleg. De eszméletlenül nehéz olyan állást találni, ami eleget fizetne ahhoz, hogy elköltözhessek.

A pincér ekkor odalépett az asztalukhoz, félbeszakítva a beszélgetésüket, és felvette a rendelésüket.

Carrie megvárta, amíg elment, és csak akkor folytatta:

– Hillary és Marie nagyon okosan választottak szakmát. – Hillary gyógytornászként annyi órát tarthat, amennyit akar. A légzésterapeuta Marie képzettségére pedig nagy kereslet van. A környék kórházai kapkodni fognak utána.

– Ne mondd ezt! – feddte meg Julia. – Magna cum laude diplomáztál.

– Mintha meg se történt volna – suttogta Carrie.

Kihozták az ételüket, és habár az előbb még nagyon vágyott a thai ízekre, Carrie-nek mostanra elment az étvágya. Azért felvette a villáját, majd a könyökére támaszkodva ült az asztalnál.

– Mit mondott anya? – kérdezte.

– Nagyon szeret téged, Carrie, és csak azt akarja, ami neked a legjobb.

Ez egyértelmű volt, különben nem támogatták volna ilyen hosszú ideig.

– Nekem viszont van egy ötletem.

Carrie felpillantott a tányérjáról, és a szívét a remény járta át.

– Tényleg?

– Gondolkodtál valaha a recepciós munkán?

– Recepciós? – Carrie összevonta a szemöldökét, és megrázta a fejét. – Úgy érted, mint egy hotelben, aki az éttermi foglalásokat intézi meg ilyeneket?

– Olyasmi. A Heritage recepcióst keres, portaszolgálatra.

Ez már felkeltette Carrie érdeklődését. Nagyon tetszett neki az ötlet, hogy a Heritage-ben dolgozzon.

– És mi lenne a feladat?

– Még nem szereztem meg a munkaköri leírást, de azt elmesélhetem, hogy nekem milyen tapasztalatom volt az előző recepcióssal.

Carrie kissé előrehajolt, lelkesen figyelt.

– Amikor először meghallottam, hogy egy lakást eladásra kínálnak az épületben, a recepciós vezetett körbe. Az ingatlanközvetítő is ott volt velem, de a recepciós válaszolta meg a kérdéseimet. Átveszi az ide érkező csomagokat, és ha bármihez szerelőt kell hívni, ő intézkedik. De ennél nyilván többet csinál.

Carrie figyelmesen hallgatott.

– És szerinted én erre képes lennék?

– Hogyne. Sőt, szerintem tökéletes lennél erre a munkára. Mindenkivel remekül megtalálod a hangot, ráadásul könnyedén elsimítasz bármilyen vitát.

Carrie ezzel egyetértett, nagyon szívesen játszotta a békéltető szerepét bármikor.

– Tök jól hangzik, csak azt nem tudom, hogy megfelelő-e a végzettségem ehhez.

– A széles körű munkatapasztalatod szerintem bőségesen elég. A lakóbizottság ezen a héten várja a jelentkezők szakmai önéletrajzát. Mindenképp küldd el a jelentkezésedet!

– Lehet e-mailben?

Julia egy pillanatra elbizonytalanodott, és elgondolkodott a dolgon.

– Persze, küldheted úgy is, de szerintem a nagy többség ezt fogja tenni. Én a te helyedben személyesen vinném be. Most is csupán egy saroknyira vagy a Heritage-től. Nem akkora erőfeszítés bemenni, és kitölteni egy jelentkezési lapot. Ha akarod, az önéletrajzodat kinyomtathatjuk nálam.

– Megpróbálom – döntötte el Carrie.

A nagynénje pont akkor keltett benne reményt, amikor nagy szüksége volt arra, hogy lássa a fényt az alagút végén.

– Még egy kérdésem lenne. Azt nem tudod véletlenül, hogy mennyi a fizetés?

Julia megrázta a fejét.

– Azt sajnos nem.

Ez, mondjuk, hamarosan úgyis kiderül, de nagyon remélte, hogy a fizetés elég lesz arra, hogy elköltözhessen a szüleitől.

– Referenciaként megemlíthetlek téged?

– Persze, sőt szeretném is, mert akkor szólhatok pár jó szót az érdekedben. Habár nem tudom, az mennyit ér.

– Ártani nem árt.

Most, hogy egy hangyányit jobban érezte magát, Carrie evett egy falatot az ételéből. Ha a Heritage-ben dolgozhatna, azzal sokkal jobban járna, mint a mostani állásával a drogériában, és az is biztos, hogy jobban élvezné. Gyönyörű az az épület, és a lakók is barátságosnak tűntek.

– Ahogy mondtam, Carrie, azt nem tudom, mennyit fizetnének, viszont van egy nagy előnye ennek az állásnak, amit eddig még nem említettem.

– Azon túl is, hogy úgy mindennap találkozhatnánk?

– Igen, azon túl is. A recepciós állással együtt jár egy garzonlakás.