Kötter Tamás

Vikingek

• részlet •

KALLIGRAM

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Copyright © Kötter Tamás, 2022
ISBN 978 963 468 322 3

Dr. Fürtsner Józsefnek és Kávássy Gergelynek ajánlom ezt a könyvet.

A doktor úrnak köszönöm, hogy egy remek reggeli mellett, felhívta a figyelmemet a vikingek bölcsességére és elpusztíthatatlan életkedvére; Gergő, neked a közös edzésekért tartozom köszönettel, amelyekkel ugyan legyőzni nem tudjuk, de legalább késleltetjük a test hanyatlását. Fiúk, remélem, hogy tetszik majd, amit olvastok.

„gyermekkorunk megbosszulja magát”

Tristan Tzara, Egy egész élet
(Képes Géza fordítása)

„Az élet nem a művészetet utánozza,
hanem a pocsék televíziót.”

Woody Allen, Férjek és feleségek

I. rész
Midgard

A vikingeknek, ahogy minden más népnek a történelem során, megvoltak a maguk elgondolásai a tökéletes emberről. Vegyük a kezünkbe akár a sagákat, a Rígsbulát, az ősi mondákat, A Nagyságos szavát, azaz a Hávamált, vagy a keresztény kortársak feljegyzéseit, valamennyiben felsejlik az eszményi északi férfialak, a dicsőséges, fiatal nemzetségfő, az átható tekintetű, szőke előkelőség, a minden harci fegyver forgatásához értő, félelem nélküli lovas és vadász; a vezér, aki legyőzi a férfiakat, és új földeket hódít meg magának, s akinek a fiából király lesz. Legyenek akár a legendák szülte, akár történeti alakok, rendelkeztek a vikingek által leginkább megbecsült vonásokkal, s e tulajdonságok terén versengve egymást múlták felül. A mérleg egyik serpenyőjében ott volt a bátorság, az elszántság, a halál megvetése, a bőkezűség, az értelem, a hűség; a másikban pedig a kegyetlenség, a bosszúállás, a gúny, a gyűlölet és a fortély.

Na jó, hagyjuk most a vikingeket és a róluk szóló tudományos elméleteket – legalábbis egy időre –, és helyettük fordítsuk inkább a tekintetünket arra a két férfira, akik egy ház teraszán állnak, és bort isznak.

Éjfél felé járt az idő, ezernyi csillag ragyogott felettük a tiszta égen.

– Mit lehet itt csinálni? – fordult cinkos mosollyal Lang Mátraihoz, majd meg sem várva a választ, tovább faggatta: – Van itt olyan hely, mint a BOB, a Yellow vagy az Ötkert?

– Nincs – válaszolta Mátrai.

– És mint a Romkert?

– Nincs.

– Esetleg, mint az Oscar?

– Olyan sincs – ismerte be szomorúan Mátrai. Az Oscart legalább ismerte. Évekkel azelőtt néhány alkalommal járt már ott, és nagy hatást tett rá a csőszerű helyiséget egész hosszában uraló bárpult, a diszkrét világítás, a fali monitorokon megállás nélkül pergő, gyors vágásokkal folyton változó filmjelenetek, de leginkább a bennfentesek magabiztosságával mozgó, mindig elegáns közönség kápráztatta el. A többi név ismeretlen volt a számára, fogalma sem volt, milyen helyeket takarnak, de biztosan legalább annyira csodás helyek lehetnek, mint az Oscar, ha felkeltették egy olyan kaliberű ember érdeklődését, mint amilyen Lang. Mert nem kellett hozzá sok idő, hogy Lang saját kalandjairól szóló, gyakran már meseszerű történeteit hallgatva Mátrai arra a következtetésre jusson, hogy szomszédja komoly ember. Később Mátrai a pszichológusának ezt mesélte az estéről: „Valamilyen bizsergető érzés fogott el, amikor Krisztiánt hallgattam.”

– De Érden van egy belga söröző – nyögte ki végül hosszú másodpercek múlva Mátrai.

Örült, hogy valamivel azért mégis csak tud szolgálni Langnak. Bár volt rendes neve is, a környékbeliek által csak „A Belga”-ként emlegetett söröző sápadtsárgára meszelt falaival, a kilencvenes éveket idéző kovácsoltvas székeivel nyilvánvalóan közelébe sem ért azoknak a kluboknak, amelyekről addig Lang mesélt. De A Belga minden hibája ellenére mégiscsak olyan hely volt, ahova péntek és szombat esténként be lehetett ugrani egy kis lazításra.

– Egész jó kis söröket tartanak. Egyszer elmehetnénk együtt – folytatta lelkesen Mátrai.

– És nők? – kérdezte Lang, akire semmilyen hatást nem tett a belga sörök említése.

– Nők? – kérdezett vissza értetlenül Mátrai.

– Nők. Nők vannak?

– Vannak.

– Aha – bólintott sokatmondóan Lang. – Na, és vihetők?

– Parancsolsz?

– Érted… – kezdett bele Lang, de elharapta. – Szóval… – de megint elakadt, és az öklével többször a tenyerébe csapott.

– Ja, hogy nők! – kapott észbe Mátrai a cuppogó hangra, mint akinek most esik le. – Igen… vannak, legalábbis amikor utoljára ott jártam, voltak – mondta bizonytalan hangon, csapdát sejtve. Mivel ő maga nagyon ritkán járt A Belgába – és még akkor sem vitt el onnan senkit sehová, igaz, eszébe sem jutott –, félt, hogy egy rossz válasszal máris csalódást okoz új barátjának. Ezt mindenképpen szerette volna elkerülni.

Mátrai negyvenkét éves, középtermetű férfi volt. Még mindig dús, vastag és egyenes szálú gesztenyebarna haját oldalt elválasztva és visszafogottan felnyírva hordta, ami kiemelte finom, szinte már lányosan ívelt arcélét, vékony járomcsontját. Ez az arisztokratikus külső az avatott szemnek azonnal megidézte a boldog békeidők jólnevelt fiatalurait, akik könnyedén, már néhány dallamból meg tudták különböztetni Schubertet Schumanntól, a hegedűt a brácsától; akik ugyanolyan jól bántak a teniszütővel és a vívótőrrel, mint a tollal és a szavakkal; akik már kamaszként komoly pályára készültek, jogászok vagy orvosok akartak lenni; akiknek határozott véleményük volt a monarchia jövőjéről; és akik virágcsokorral, kifogástalan öltözékben érkeztek a lányos házakhoz. Az emberek jóképűnek tartották Mátrait, de a tekintete tompa volt, az arcán örökös aggodalom ült.

– De azért jársz oda, nem?! – Lang hangja úgy csattant, mint egy kihallgatótiszté.

– Igen… persze.

– Na azért – engedett Lang a szorításon. – Nem szabad otthon ülni, el kell járni. – Mialatt beszélt, úgy fújtatott, mint egy gőzmozdony. Bika nyaka, széles háta és mellkasa, mint a birkózóké, látszott rajta, hogy egykor sok időt és energiát fordított a sportra, de a valaha erőtől duzzadó testen már érezhetően a hanyatlás erői lettek úrrá, a leépülő félben lévő izomrostokat zsír fedte, eltakarva a tónusaikat. Kissé püffedt arcán enyhe pír terült szét, az orra tövét apró hajszálerek egyelőre még csak alig észrevehető, halványlila hálója borította. Teniszpólót viselt homokszínű flanelnadrággal, akárcsak Mátrai. Egy búvárszivattyúkat gyártó cégnél dolgozott mint HR-igazgató, és noha az előbb árulta el Mátrainak, hogy elégedett az állásával, nem kell agyondolgoznia magát, ráadásul még jól is keres, amikor újdonsült barátja, eleget téve az udvariasság szabályainak, tovább faggatta volna a munkája részleteiről, gyorsan másra terelte a szót.

Lang és Mátrai még csak néhány hete ismerték egymást, azóta, hogy Lang a családjával Diósdra, a Mátraiék melletti házba költözött. A feleségek gyorsan összemelegedtek, és a lassan mindennapossá váló közös kávézásaikat vacsorameghívás követte.

A két férfi úgy egy órája állt fel az asztaltól, hogy Lang javaslatára, magukra hagyva a nőket, az erkélyen kettesben fogyasszanak el egy üveg bort. Lang ötletét Mátrai nagyon férfias dolognak tartotta, és mivel az utóbbi időben – egészen pontosan amióta Diósdra költöztek – nem sok része volt hasonlóban, azonnal el is fogadta.

– Ha nincs más, akkor odamegyünk – sóhajtott nagyot a ketrecbe zárt vadállatként forgolódó és fújtató Lang, aztán intett Mátrainak, hogy töltse újra a poharát.

– Együtt? – kérdezte reménykedve Mátrai. Bár magának sem merte bevallani, amióta Lang a kalandjaival kezdett hencegni, percről percre erősödött benne az elhatározás, hogy ha már a Bobba, a Yellow-ba, az Ötkertbe vagy az Oscarba – ide szeretett volna a legjobban eljutni, bár még maga sem tudta megmagyarázni, honnan tör elő ez a vágy – úgysem jut el, igaz, már rég le is mondott róla, legalább A Belgába szívesen eljárt volna.

– Együtt – felelte Lang egy kegyet, méghozzá roppant nagy kegyet gyakorló uralkodó hangján, miután tetőtől talpig végigmérte leendő vadásztársát. – És kurva jól fogjuk érezni magunkat – tette még hozzá olyan elszánt tekintettel, mint egy hadvezér, aki parancsot ad egy mindent elsöprő rohamra.

– Értem – ennyi telt Mátraitól; sokkolták Lang tervei, amelyeknek egyik pillanatról a másikra a részesévé vált. Szinte suttogva ejtette ki a szót, miközben a tekintetét a pergola alatt, gyertyafény mellett csevegő két nőre szegezte. Ők, megérezve a rájuk irányuló figyelem láthatatlan hullámait, felnéztek, és nevetve feléjük intettek.

– Helló, fiúk!

– Helló! – intett vissza bágyadt kézmozdulattal szinte egyszerre Lang és Mátrai.

– Örült Krisztián ötletének?

– Igen… igen, tulajdonképpen örültem. Azt mondtam magamban, hogy miért ne mennék. Tudja, nem sok helyre jutok el mostanában… szóval amióta itt lakunk, az életünk vidékiessé vált…, de félre ne értse, én ezt egyáltalán nem bánom, mert nyugodt, békés környezetben élünk, de ha igazán őszinte akarok lenni, az utóbbi időben Judit nélkül nem igazán jutok el sehova.

– De amikor azt mondta, hogy jár A Belgába, akkor nem mondott igazat.

– Igen…

– Bocsánat, hogy megszakítom, de megtenné, hogy a kamerába néz?

– Elnézést kérek, kicsit izgulok, tudja, még sosem csináltam ilyet. Akkor arra nézzek?

– Igen, jó lesz, de nem kell ilyen mereven ülnie, nyugodtan dőljön hátra.

– Köszönöm… hol is tartottam?

– A Belgánál.

– Igen, igen, A Belgánál. Nos, A Belgával kapcsolatban csak annyi történt, hogy nem teljesen bontottam ki az igazságot.

– Vagyis?

– Kétszer vagy háromszor jártam ott… néhány éve. Ha innen nézzük, akkor nem hazudtam. Egyik kollégámmal ugrottunk be, aki Érden lakik, az ő ötlete volt, és igazán jól éreztük magunkat. Persze, ne gondoljon semmi rosszra, semmi különös nem történt, jó söröket ittunk, és közben beszélgettünk… nagyjából ennyi.

– Elnézést, hogy megint közbevágok, de mondana magáról pár szót, hadd tudjuk meg, hogy ön kicsoda.

– Mátrai Dezsőnek hívnak, Judit férje vagyok. Már közel húsz éve vagyunk házasok, két gyerekünk van. Anna ősszel kezdi az egyetemet, pszichológusnak készül, Ádám érettségi előtt áll, videoművész szeretne lenni. Jómagam egy tanácsadó cég jogi osztályán dolgozom ügyvédként. A fő profilunk a vállalatfelvásárlás és a zöldmezős beruházások.

– Izgalmasan hangzik.

– Tulajdonképpen nem annyira az, mint ahogy elsőre gondolná az ember. Elsősorban rutint és szorgalmat igényel, és egy kevés fantáziát. Én úgy jellemezném a magam és a kollégáim munkáját, hogy szerény iparosok vagyunk, olajozzuk a gépezetet, amelyik a pénzt forgatja.

– Mióta élnek Diósdon?

– Hét éve költöztünk ki.

– Térjünk vissza az estére! Ezek szerint el fog menni Krisztiánnal a…

– A Belgába.

– Hogy mondja?

– A Belga. Valójában, nem így hívják, Poirot a rendes neve, de a környéken mindenki csak „A Belga” néven emlegeti.

– Értem. Szóval el fog menni A Belgába.

– Azt hiszem, hogy igen… miért ne…

– A gyűrűt.

– Parancsolsz?

– A gyűrűt – jelzett a szemével Lang.

– Mi van vele? – értetlenkedett Mátrai.

– Szerintem jobb, ha leveszed.

– Ezt most komolyan mondod?

– Kérlek, nagyon kérlek, ne bassz ki velem, és vedd le szépen azt a gyűrűt.

Az elhatározást tett követte; a következő hétvégén, Lang és Mátrai A Belgában ültek, és az egyre duzzadó, lármás tömeget figyelték.

Mátrai szeme akaratlanul az ölébe ejtett kezére tévedt; csak most döbbent rá igazán, mibe is keveredett. De még nem történt semmi, még visszafordulhatott volna. Egyszerűen kitalál valamit, hogy miért nem tudja Langgal tölteni az estét, amit a szomszédja, aki minden elszántsága ellenére mégiscsak civilizált ember volt, ha kelletlenül is, de elfogad, ám akkor váratlanul ugyanaz a lágy, dallamos latin zene csendült fel, mint néhány héttel korábban, és Mátrai agyát ugyanaz a zsibbasztó vágy töltötte el, mint azon az éjjelen. Fogva tartotta a zene, képtelen volt tiltakozni vagy akárcsak szólásra nyitni a száját. Nem volt visszaút.

Nem kellett sokat várniuk, két, a harmincas éveiben járó nő ült a közelükben a pulthoz. Látszott, hogy sok időt fordítottak aznap esti megjelenésükre: a visszafogott smink megfiatalította az arcukat. A balerinakontyba fogott haj, a felvitt pirosító, az ívelt szemöldök elegáns megjelenést kölcsönzött nekik. Mindketten térd felett végződő, ujjatlan, szűkített egyberuhát viseltek, elöl diszkrét, mégis sokat sejtető dekoltázzsal; a márkás táskákat a bárszékekre akasztották, és keresztbe vetették lábaikat. Keresztnevén szólították a mixert, aki kérés nélkül azonnal egy kékben és rózsaszínben játszó koktélt tett eléjük. Nem viseltek jegygyűrűt. Ez a korra nagyon is jellemző összkép nagyvilági színben tüntette fel őket a férfiak előtt.

Kezdetben minden úgy ment, mint a karikacsapás. Lang rámosolygott a nőkre, azok előbb összenevettek, aztán visszamosolyogtak. Nem telt bele újabb egy percbe, és már be is mutatkoztak egymásnak.

– Ildi – nyújtotta a kezét a barna hajú és idősebb kinézetű nő. Erősen sminkelte magát, de ez még jobban kiemelte a szeme körül összefutó nevetőráncokat. Kata fiatalabbnak látszott, kevesebb sminket használt, magasabb volt, és vékonyabb.

– És mi járatban errefelé? – kérdezte Ildi a férfiakat.

– Munkában megfáradt vándorok vagyunk – mosolygott rendíthetetlenül Lang a két nőre. – Betértünk ebbe az oázisba, hogy felfrissítsük magunkat.

– Akkor pihenjenek meg mellettünk – paskolta meg a mellette álló üres széket Ildi.

– Hölgyeim, ha megengedik, letelepedünk önök mellé – mondta Lang, és már fel is ült az Ildi melletti bárszékre.

Mátrainak úgy tűnt, mintha egy előre begyakorolt, mindenki által elfogadott koreográfia szerint folynának körülötte a dolgok. A két társaság közelebb húzódott egymáshoz, Kata és Ildi előtt hamarosan újabb koktélok, míg Lang és Mátrai oldalán whiskys poharak sorakoztak.

– Szoktak ismerkedni a Poirot-ban?

– A Belgában. Nos, alapvetően nem azért járunk ide. Mivel mindketten Érden lakunk, egyszerűen kényelmes dolog pénteken munka után csak úgy beugrani egy italra.

– Persze, azért bármi előfordulhat, de tényleg csak lazítani jövünk le.

– Igen, igen, ahogy Kata mondja, tényleg bármi előfordulhat.

– De úgy vettem észre, örültek, hogy a férfiak leszólították önöket.

– Miért ne? Én legalábbis ezt gondoltam magamban, hogy miért ne ihatnánk meg egy italt velük. Kedvesnek tűntek.

– És ön mit gondolt a dologról?

– Nekem sem volt ellenemre. Szinglik vagyunk. Alapvetően nyitott vagyok, szívesen ismerkedem kulturált férfiakkal.

– Hol folytassuk az estét? – fordult mosolyogva a nőkhöz éjféltájt Lang.

Mátrai gyomra összerándult a váratlan kérdésre. Addig csupa ártatlan témáról beszélgettek. Katáról megtudták, hogy kereskedelmi cégnél dolgozik, a barátnője meg közgazdász. Ugyanabban a lakóparkban laknak, onnan az ismeretség. Idén talán Korfura mennek nyaralni, természetesen együtt, de még nem döntötték el, mert Szicílián is gondolkodnak. Férje, barátja, gyereke egyiküknek sincs.

A férfiak részéről Lang vitte szót. Mátrai szomorúan vette tudomásul, hogy mennyire berozsdásodott az évek alatt. Ellentétben Langgal, aki ontotta magából őket, neki egyetlen szellemes megjegyzésre, sziporkára, bókra, de még egy nyamvadt viccre sem futotta.

– Miért, lesz folytatás is? – kérdezett vissza meglepődést mímelve Kata, de azért közben pajkos mosolyt villantott a barátnőjére.

– Óóóó! – nyögött fel szinte már kéjesen Lang, miközben a kezébe vette Kata kezét, és csókolt lehelt rá. – Reménykedünk benne.

– Lehet róla szó – mondta Ildi, és a két nő újra felnevetett.

A nő válasza meglepte Mátrait. És ebben a pillanatban a testén áramütésként futott végig egy rég nem tapasztalt érzés: örömmel üdvözölte az ismerős kéjt, amely lassan elöntötte az agyát, és úrrá lett a gondolatain. Lehunyta a szemét, és maga elé képzelte Kata – ő volt a fiatalabb, és Mátrai számára talán pont ezért a szebb is – meztelen testét, sőt, néhány pillanatra megengedte magának azt a merészséget, hogy tisztán lássa a két nő egymásba fonódó alakját is, de ez már olyan meseszerű volt, mint azokban a bizonyos filmekben, amelyeket a telefonján titokban szokott nézni, hogy aztán éjszakákon át kísértsék és kínozzák a testét.

– Na, és hová mennénk? – kérdezte Kata.

Mátrai legszívesebben azt üvöltötte volna, hogy hozzád, de egy szó sem jött ki a torkán. Lélegzetvisszafojtva várta, mit válaszol Lang.

– Mondjuk… – kezdett bele, de aztán egy ütemet kivárt, és közben hamiskásan mosolygott – valamelyik hölgyhöz – bökte ki végül, miközben előbb az egyik, aztán a másik nő kezére lehelt csókot. – Megiszunk valamit, beszélgetünk – folytatta, de nem engedte el a két nő kezét. Mélyen a szemükbe nézett, mintha szuggerálni akarná őket, aztán még az előbbinél is óvatosabban, szinte már leheletfinoman újra megcsókolta a kezüket.

– Miért nem az urakhoz?!

Kata kérdése úgy érte Mátrait, mint egy váratlan övön aluli ütés.

– Ez az egész, úgy, ahogy van, el van baszva, mindent tönkretett a monogámia meg a kereszténység a lelkifurdalással – magyarázta kudarcuk okát a feldúlt, minden ízében remegő Lang. Mátrai szinte már félve, szemmel láthatóan jobb meggyőződése ellenére, csak egy apró, alig észrevehető biccentéssel fejezte ki egyetértését. A Belga előtt álltak, és a söröző üvegfalán át befelé bámultak. Zeneszó szűrődött ki a helyiségből minden alkalommal, amikor egy-egy vendég távozásakor vagy érkezésekor kinyílt a söröző ajtaja. – Miért kell itt mindenkinek állandó lelkifurdalásban élni? Most mondd meg, hogy mi közünk nekünk ehhez? – folytatta Lang.

– Semmi – válaszolta meg a saját kérdését Lang egy lélegzetvételnyi idő elteltével. – A vikingek, azok igen… Azok aztán nem zavartatták magukat. Ha megkívántak egy nőt, egyszerűen a falhoz nyomták. És ha híres harcos volt az illető, a másik férfi még megtiszteltetésnek is vette, ha megtermékenyítette az asszonyát. Ez volt az igazi élet, nem?!

– De.

Ennyi telt Mátraitól. Fogalma sem volt, miről beszél Lang, a gondolatai még mindig a két nő (különösen Kata) köré szőtt merész vágyai körül forogtak, amelyek most szappanbuborékként pattantak szét a söröző üvegfalán. El sem tudta képzelni, hogy jönnek ide a vikingek, pont egy belga söröző előtt. Lopva Langra pillantott, felmérte a helyzetet, és úgy döntött, nem most van itt az ideje, hogy ezt tisztázza.

Miután Lang és Mátrai kénytelenek voltak bevallani a két nőnek, hogy egyikükhöz sem mehetnek fel, mert házasok, Kata és Ildi érdeklődése látványosan lelohadt. Előbb egymással pusmogtak, aztán a mixerrel vihorásztak. „Házas férfiak szóba sem jöhetnek! Nekünk elveink vannak”, közölték végül Langgal – Mátrai meg se mert szólalni, bár titokban még reménykedett, hogy a társa valahogy helyrehozza a dolgot –, aki tett még egy utolsó kísérletet, hogy megmentse az estét: „Ugyan már, hölgyeim, nem kell ezt ennyire komolyan venni, egy kis lazítás igazán belefér!” De hiába volt minden. A kegyelemdöfést végül Kata adta meg: „Menjetek szépen haza anyucihoz… meg a gyerekeitekhez.”

– Úgy vettem észre, jól érezték magukat az este.

– Igen, mondhatjuk.

– Többé-kevésbé. Persze a helyzethez képest. Krisztián nagyon szórakoztató ember, jó a humora, ami nagyon fontos szempont nálam. Úgy értem, egy férfi szórakoztassa a nőt, nem kell állandóan nagy dolgokról beszélgetni. Azt én hosszú távon nem bírom.

– És Dezső? Róla mi a véleményük?

– Nagyon csendes volt. Szinte alig hallottuk a szavát, ha nincs Krisztián, csendben ültünk volna.

– Valami gondja van, az biztos. Tudja, én rögtön megérzem, ha valakinek problémái vannak. A barátaim azt mondják rólam, hogy boszorkány vagyok, mert azonnal átveszem a másik rezgéseit.

– Igen, ez így van. Kata egy boszorkány, azonnal észreveszi, ha gond van.

– És komolyan mondom, hogy Rezsőnél…

– Dezső.

– Tessék?

– Dezsőnek hívják.

– Igen, bocsánat, Dezsőnél nagyon komoly problémákat éreztem. Persze, nem beszélt róluk, de nekem nem is kell, mert mint már említettem, én boszorkány vagyok, megéreztem. Mindkettőjükkel táncoltam, és Dezsővel… Most jól mondom, ugye?

– Igen.

– Dezsővel egy lassú számra táncoltunk, és úgy szorított magához, hogy szinte megfulladtam az ölelésében. Ha tippelnem kellene, azt mondanám, hogy boldogtalan a házassága.

– Ha már itt tartunk, meglepte önöket, hogy Dezső és Krisztián házas?

– Tulajdonképpen nem. Általában a negyven körüli férfiak mindig házasok.

– Főleg, ha itt élnek. Itt elsősorban gyerekesek laknak. Tudja, a kert, a jó levegő, blablabla miatt költöznek ide.

– És majdnem mindegyiknek boldogtalan a házassága.

– Végezetül még egy kérdés: ha Krisztián és Dezső nem házasok, akkor felmentek volna valamelyikük lakására.

– Nem! Dehogy!

– Első találkozás után?! Teljesen kizárt.

– Te sohasem szerettél volna úgy istenigazából odavágni valakit a falhoz? – folytatta Lang, miközben dühtől eltorzult arccal, ökölbe szorított kézzel a két nőt figyelte a söröző üvegfalán keresztül. Kata és Ildi előtt a pulton tovább gyűltek a neonszínben úszó koktélok; két idegen, öltönyös férfivel beszélgettek.

Ami azt illeti, igen, Mátrai nagyon régóta szeretett volna odavágni egy nőt úgy istenigazából a falhoz, az ágyékát az ágyékához nyomni, hogy miközben a keze a nő tarkójára kúszik, és a két száj egymásra tapad, olyan hevesen és keményen csókolóznak – mit csókolóznak, smárolnak –, hogy belezsibbad a nyelvük és ropog az állkapcsuk.

Magdi asszisztens volt annál a cégnél, ahol Mátrai is dolgozott. Huszonhat éves volt, és mint korosztályának jó része, természetesen szingli; a barátnőivel a hétvégeken az éjszakát járták, és miközben az igazira vártak, gyakran váltogatták a partnereiket. Mindezt nem is rejtették véka alá. Mátrai nem egyszer hallgatta végig a recepción, a teakonyhában és minden más elképzelhető helyen, ahol összegyűltek, hogy hangos kacajok és sikamlós, gyakran az obszcenitás határát súroló megjegyzések közepette ki-ki elhenceg a kalandjaival és hódításaival, amelyek pont azokon a helyeken estek meg, amelyekről most Lang is mesélt. Mindez leírhatatlan kínokat okozott Mátrainak.

Magdi néhány hete a következő történetet osztotta meg két barátnőjével. A három nő a folyosó egyik beugrójában elhelyezett kávéautomata mellett beszélgetett; Mátrai a folyosót díszítő, buján zöldellő csüngő ágú fikuszok takarásából hallgatta a viháncolásukat, miközben úgy tett, mintha az üzeneteit olvasná a mobilján.

„…én azonnal láttam, hogy ő egy irányító típus”, ütötte meg Mátrai fülét Magdi semmivel össze nem téveszthető, legalábbis Mátrai számára selymes hangja. „…egy nővel volt, de nyilvánvaló volt, hogy nem érdekli, mert egyfolytában engem nézett”, folytatta Magdi. „És végül hogy ismerkedtél meg vele?”, kérdezte egy hang, akiben Mátrai Magdi barátnőjét ismerte fel. A hang gazdáját Barbarának hívták, jó néhány évvel ugyan idősebb volt Magdinál, de egyedül élt. Azt pletykálták róla a cégnél, hogy Mátrai főnökének, Hajdúnak a szeretője, amit Mátrai készséggel el is hitt. Ezt a soha senki által meg nem erősített, de nem is cáfolt értesülést egy idő után már mindenki tényként kezelte, különös aurát vonva Barbara köré. A férfiak számára tabu volt, az idősebb nők féltékenykedtek, míg a fiatalok vezérükként tekintettek rá, megosztva vele szerelmi életük titkait, Barbara cserébe mindenféle jó tanácsokkal látta el őket, amelyek jobbára különféle női és életmódmagazinok pszichológiai rovatából vett bölcsességekből álltak. Az egyik kedvence, amit gyakran idézett, ez volt: „Hiába várod, hogy valaki érted jön és kiszabadít. Neked kell elindulnod, és megtalálnod azt a helyet, ahol szabad lehetsz”.

„Kimentem a mosdóba, és ő utánam jött”, érkezett Magdi válasza.

Mátrai nagyon is kíváncsi volt rá, hogy mi történt azon az estén, és persze arra is, hogy ki ez a titokzatos férfi, akiről Magdi éppen az előbb közölte, hogy „állati vadítóan festett abban a narancs bársony dinner jacketben”, és hogy „olyan volt az egész pasas, mintha a Kingsmanből lépett volna ki”. Mátrai szíve vadul vert, hőhullámok öntötték el a testét. Izgatottságát fokozta, hogy nem tudta, milyen is az a dinner jacket, amit abban a filmben hordtak, amelyet ő nem is látott, pedig most már nyilvánvalóvá vált számára, hogy meg kellett volna néznie. De izgatta a most még ismeretlen férfi kiléte is, akiről Magdi az előbb közölte, nem elég, hogy ránézésre is uralkodó típus, de „elképesztően jó megjelenésű is”, és hasonlít egy filmsztárra. De hogy ki is az a színész, azt Mátrai pont nem hallotta, mert a társaság harmadik tagja, éppen akkor, amikor végre a neve került szóba, közbeszólt, amire mindannyian harsány nevetésbe törtek ki. Mátrai, akit egyszerre mardosott a féltékenység és hajtott a kíváncsiság, rövid hezitálás után megpróbált közelebb lopakodni a kis társasághoz. Minden idegszálát igénybe vette ez az egyszerű művelet. Miközben megpróbálta a legkisebb zajt csapni, vigyáznia kellett, hogy a folyóson közlekedő kollégák és ügyfelek semmit se sejtsenek valódi céljairól. Mire el tudott helyezkedni a rejtekhelyén, és a figyelmét most már újra a nők beszélgetésére fordíthatta, Magdi a mosdó előterében már meg is ismerkedett a titokzatos, továbbra is ismeretlen, de Barbara szerint a brutális őserőt sugárzó filmsztárra hasonlító férfival. „És aztán, mi történt?”, kérdezte mohón a harmadik hang; gazdájában Mátrai Ivettet ismerte fel. Ivett volt a legfiatalabb hármuk közül, frissen végzett egyetemistaként néhány hónapja került a céghez, és rögtön csatlakozott a Barbara vezette lánycsapathoz. Mátrai kollégái maguk között csak „a bamba” néven emlegették, utalva arra szokására, hogy bárki bármit mondott neki, a leghétköznapibb dologtól kezdve a legszigorúbb üzleti titokig (természetesen ilyet sosem bíztak rá), minden esetben a vidéki barokk templomok szentjeire oly jellemző halvány félmosollyal, kikerekedett szemmel, rezzenéstelen arccal, szinte már vallásos áhítattal hallgatta. „Meséld, meséld tovább!”, kérlelte Magdit Ivett. „Egy különleges koktélt rendelt…”, folytatta Magdi, de Ivett, mint egy rossz gyerek, azonnal közbevágott: „Milyet?” „Fogalmam sincs”, válaszolta. „De különleges volt… nagyon különleges… és füstölt, amikor kihozták.” „Istvánnal mi is ittunk ilyet”, vetette közbe Barbara, aki a barátnői közt egyetlen alkalmat sem mulasztott el, hogy ne hozza szóba Hajdút. „Ő törzsvendég ott, külön neki csinálták”, kontrázott mentorára Magdi. Ez az ő estéje, méghozzá különleges estéje volt, és az ezért kijáró figyelemről még Barbara kedvéért sem volt hajlandó lemondani. „Szuper lehetett”, áradozott tovább Ivett. „Az volt”, felelte Magdi elégedetten, majd folytatta az este történetét, amit Mátrai az őrhelyén, a fikusz takarásában egyre növekvő elkeseredéssel hallgatott. A brutális őserőt sugárzó filmsztárra hasonlító férfiról hamarosan kiderült, hogy fiatalkorában versenytáncos volt, és „latin vére van”. A pár végül, a füstölgő koktéloktól alaposan elázva, a Piros Pezsgő nevű bárban kötött ki, ahol – ezt már Mátrai gondolta hozzá – a latin vérű férfi bizonyára jól megtáncoltatta Magdit. A bár, amelynek a törzsközönségét jól szituált harmincas-negyvenesek alkották, afféle végállomása volt a budapesti éjszakában portyázóknak, egy kiszálló, amelyet, mint minden ilyen helyet, a szexuális vágy éltetett. A vörös bársonyhuzatú berendezés, a szűk tér, amely szinte egymáshoz préselte a vendégeket, a hely nevezetessége, a városszerte ismert, régi slágereket éneklő, zongorán magát kísérő Füzi bácsi, az egymáshoz simuló párok így együtt keserédes, romlott hangulatot árasztottak, ami szinte elkábította a belépő vendéget. A férfiak készséggel be is dőltek ennek a trükknek, szó nélkül hajlandók voltak az átlagnál két-háromszor magasabb árat fizetni a legócskább italokért is.

Azt, hogy hol és hogyan folytatták az estét, Mátrai már nem tudta meg. Az egyik kollégája köszönt rá hangosan, felfedve őt és az őrhelyét. Kelletlenül bár, csatlakozott a férfihoz. A három lány csak egy futó pillantásra méltatta őket, miközben elhaladtak előttük.

„Miközben Magdi történetét hallgattam, hirtelen rossz érzés szállt meg, úgy éreztem, hogy kimaradok valamiből”, mesélte néhány nappal később Mátrai a pszichológusának. „Talán az életből”, válaszolta a terapeuta következő kérdésére, aki ezután arra kérte, próbálja meg pontosan megfogalmazni, „mit is ért maga az életen”. „Egyszerűen ott akartam lenni a sűrűjében, ahol történnek a dolgok”, válaszolta hosszas tűnődés után Mátrai. „Hol az az ott, Dezső?” „A bárban.” Szinte suttogva ejtette ki a szót. „A bárban”, ismételte a pszichológus. „Ezek szerint a bárban lenne az az élet, amire vágyik?” „Nem tudom”, felelte lehajtott fejjel Mátrai. A pszichológust egyáltalán nem lepte meg, amit hallott, sőt, tulajdonképpen számított erre a vallomásra. Pácienseinek java részét a Mátraihoz hasonló középosztálybeli negyvenes-ötvenes nők és férfiak alkották. A gyerekeik felnőttek, a jelzálogkölcsönt visszafizették, miközben vélhetően karrierjük csúcsára értek egy multinál, és mivel már rég nem feküdtek le a házastársukkal, azon kezdtek el gondolkodni, mihez kezdjenek a visszanyert szabadságukkal. Arról álmodoztak, hogy a régi, megunt önmagukat, mint a kígyó a bőrét, egyszerűen levedlik, és tanulva korábbi hibáikból egy jobb, teljesebb életet kezdhetnek. Ahogy az egész életük a fogyasztásra épült, úgy most a megváltásukra hivatott vágyaik is hasonlóak voltak. A nők Coelhót olvastak, és egy olyan – lehetőleg külföldi – férfiról ábrándoztak, aki végre „méltóképpen” bánik velük; a férfiaknak sokkal egyszerűbb volt a dolguk, nekik ott voltak a fiatal puncik. De akár férfi, akár nő volt az illető, mindig filmszerűen képzelte el a jövőt: a nők álmai egy utazási iroda reklámjaira, a férfiaké pornófilmekre hasonlított.

A rövid, de annál áthatóbb csöndet végül a pszichológus törte meg. „Nos”, köszörülte meg a torkát, majd így foglalta össze a hallottakat: „Dezső, maga most rendezett körülmények közt, nyugodt, vidéki környezetben, kettesben él a feleségével, miközben az egyik fiatal kolléganője után vágyakozik, ami szemmel láthatóan frusztrálja önt. Így van, nem?” „De igen”, bólintott szomorúan Mátrai. „Nézze”, sajnálta meg a terapeuta Mátrait, aki még mindig lehorgasztott fejjel, a cipője orrát bámulva, magába roskadva ült, „nincs ebben semmi rossz vagy végzetes, mindannyian a rendből a rendezetlenségbe, a rendezetlenségből a rendbe vágyunk”. „Úgy gondolja?” „Igen, de erről majd legközelebb beszélünk. Úgy látom, hogy lejárt az időnk.”

„Foglaljon helyet, kedves Magdi”, mondta Mátrai, és az íróasztalával szemben lévő székre mutatott. Maga sem értette, miért, de napok óta nem hagyta nyugton az ismeretlen filmsztár alakja, akiről a lány a barátnőinek áradozott. Végül úgy döntött, hogy utánajár a dolognak, és valamilyen mondvacsinált okkal magához hívta Magdit.

„Nos”, csapta össze a kezét Mátrai az alig néhány másodpercnyi, de annál kínosabb csönd után, mialatt azért volt alkalma szemügyre venni a lányt. Magdi vajszínű, a hajtókáján szürke betétes, egygombos blézert viselt, magasan záródó fehér inget, fekete ceruzanadrágot, hozzá fekete, ezüst csatos bőrövet. „Hogy vagyunk mostanában?” Próbált barátságos hangot megütni. „Tessék”, nyújtotta át Magdi válasz gyanánt, mint aki meg sem hallotta az előbbi kérdést, azt a teljesen értelmetlen kimutatást, amelynek okán Mátrai a lányt magához rendelte. „Köszönöm”, nyúlt érte kedvetlenül Mátrai, aki ennél jóval barátságosabb válaszra számított. „Szóval…”, dőlt hátra, miközben mosollyal igyekezett palástolni a csalódottságát, „mit mutatnak a számok?” „Milyen számok?”, kérdezett vissza őszintének tűnő értetlenséggel Magdi. „A jelentés számai”, bökött rá a mutatóujjával az íróasztalon előtte heverő papírra Mátrai. „Ja, az. Fogalmam sincs, nem én csináltam.” „Hát persze”, nevetett fel hülyén Mátrai, miközben minden erejét össze kellet szednie, hogy a tekintetét a papírlap helyett újra a lány vesse. „Pedig…”, köhintett, „nagyon jók a számok”, majd kissé csüggedten így folytatta: „Úgy értem, hogy kifejezetten biztatók.” „Hát, ennek igazán örülök”, válaszolta Magdi és először azóta, hogy belépett Mátrai szobájába, mosolyféle suhant át az arcán, amit a férfi – bár legszívesebben már elbocsátotta volna a lányt – most váratlan biztatásnak vett, úgyhogy ezzel a kérdéssel rukkolt elő: „És milyen volt a hétvége?” „Jó”, jött szinte azonnal rá ez a rövid és semmitmondó válasz. „Buli?”, folytatta eléggé bénán a kérdezősködést Mátrai. „Az is volt.” „Pasik?”, tért a lényegre Mátrai. „Voltak”, vont vállat Magdi. „Sok Brad Pitt, nem igaz?”, szegezte a lánynak a végső kérdést Mátrai. Pillanatnyi csend ereszkedett közéjük, úgy tűnt, a beszélgetésük óta először Magdi komolyan elgondolkodik a válaszon. „Részemről Travis Fimmel”, felelte határozottan. „Értem”, ennyi tellett Mátraitól, miközben igyekezett jó képet vágni a dologhoz.

„Fogalmam sem volt, hogy ki az a Travis Fimmel, még életemben nem hallottam a nevét”, mesélte Mátrai az esetet a pszichológusának. „Szentül meg voltam győződve arról, hogy minden nő Brad Pittbe szerelmes. Természetesen azonnal utánanéztem Fimmelnek az interneten. Nem lepődtem meg a képein, izmos és jóképű – hiszen Brad Pitt és az összes többi, már-már istenként kezelt filmsztár is az. A fényképek többségén – kivéve azokat, amelyek Armani öltönyben a vörös szőnyegen készültek róla – általában vikingnek öltözve pózolt, miközben próbált hol ijesztő, hol meg elszánt arcot vágni. Akkor úgy gondoltam, hogy ő is csak egy a jóvágású, kigyúrt sorozatszínészek közül, és nem tulajdonítottam nagy jelentőséget sem a személyének, sem a filmjeinek.”

– Vannak olyan kollégák, főleg persze a főnökeim közt, akik sportot űznek a fiatal kolléganők elcsábításából. Tudja, a hatalom, a pénz, egy idősebb, tapasztaltabb férfi figyelme szinte kábítószerként hat ezekre a lányokra. De én sosem éltem ezzel az eszközzel. Nem mintha nem lett volna alkalmam rá, de végül mindig visszakoztam. Sohasem csaltam meg Juditot, ez nem az én stílusom. Egyszerűen másként vagyok programozva.

– És Magdi? Vele mi a helyzet?

– Mit is mondhatnék? Nagyszerű nő, aki tudja, mit akar. Annak ellenére, hogy még harminc sincs, komoly és felelősségteljes munkája van, ő szervezi az életünket, időpontokat egyeztet, helyeket foglal le, mindez nagy pontosságot követel meg tőle, de még mindig megvan benne az a könnyedség, amely általában a fiatalokra jellemző. Nos, igen, megbabonázott a személyisége, és egy ideje már titokban vágyom rá. De nem léptem semmit, azt hiszem, hogy az egész dolog megmarad plátói szinten. Vagy rosszul gondolom?

Mátrai két éve tartó csendes imádata, finom bókjai – melyeket Magdi, attól függően, hogy mennyit értett meg egy-egy versidézet lírai mélységéből, nyerítésszerű nevetéssel vagy bamba arckifejezéssel jutalmazott –, átható pillantásai hamarosan cselekvő testet öltöttek.

A nap végére Mátrai összes porcikáját égető fájdalom járta át a legapróbb mozdulatra is. Egész testét izomláz gyötörte. Az akadálypálya, a lajhármászás mindkét térdét lenyúzta, és most már rettenetesen csípte a sebfertőtlenítő. Minden erő kiszaladt a testéből, és elég volt egy pohár bor, hogy enyhe szédülés legyen úrrá rajta. A hangfalakból áradó vad, pulzáló zene a csapatépítő tréningnek helyet adó szálloda egész hallját betöltötte. Mátrai a táncparkett szélén toporgott, és csak fáradt, udvarias mosollyal viszonozta, ha partra vetett halként tátogó kollégái szóltak hozzá. Egy szót sem értett abból, amit mondtak, igaz, nem is érdekelte. Még arra sem vette a fáradságot, hogy érdeklődést színlelve közelebb hajoljon a másikhoz. A figyelmét Magdi kötötte le, aki spagettipántos, fekete koktélruhában a tömeg közepén táncolt. Megbűvölve figyelte a lány hosszú, barna combját, a csipkebetétből előbukkanó telt mellet (vajon lehet rajta melltartó?, futott át Mátrai agyán a kérdés), az apró, minden mozdulatnál megfeszülő és elernyedő izmokat a hátán, amelyet a mélyen kivágott ruha szinte teljesen szabadon hagyott, és a lapockáján újra és újra elővillanó, kék-vörös-sárga színekben játszó unikornis tetoválást.

Egy pillanatra találkozott a tekintetük, és Mátrai testét tompa, mély, zsibbasztó fájdalom járta át: az átok, amely kamaszkora óta kísérte.

1990 döntő időszak volt Dezső életében. Két nagyon fontos dolog is történt vele: elváltak a szülei, és megkezdte gimnáziumi tanulmányait.

Mátrai apjáról nyugodtan kijelenthetjük, hogy jókor volt jó helyen. A jó nyelvérzékkel és a hozzá párosuló szolgalommal megáldott – akkoriban ritkaságszámba ment, hogy már az egyetemen angolul, németül kitűnően beszélt –, frissen diplomázott jogász, nem kis szerencsével, egy külkereskedelmi vállalatnál helyezkedett el. A cég profilját különféle elektronikai eszközök elsősorban közel-keleti exportja képezte. Mátrai Csaba hamarosan beutazta az arab országok mellett Nyugat-Európát, és bizonyos ügyek miatt, amelyekről sohasem mesélt, eljutott az Egyesült Államokba is. Az üzleti ügyek intézése mellett arra is maradt ideje, hogy a pártállam állambiztonsági szolgálatának, a később hírhedtté vált Belügyminisztérium III. Főcsoportfőnökségén a külső hírszerzéssel foglalkozó I. Csoportfőnökségnek futári feladatokat teljesítsen, és jelentéseket írjon az állami vállalat külföldi üzleti partnereiről meg persze a saját kollégáiról is. Amikor leendő feleségét, Szávai Tündét megismerte, még csak egy apró csavar a gépezetben, de a diplomata útlevél, a Nyugatról hozott apróbb ajándékok így is lenyűgözték a tanácsi előadóként dolgozó, törékeny alkatú, de átütő szépségű nőt. 1976-ban megszületik első és egyetlen gyerekük, akit apai nagyapja után Dezsőnek neveznek el. A fiú az anyja génjeit örökli, ugyanolyan törékeny, arcvonásai finomak, egész lényét, már kiskorától kezdve, a szelíd tartózkodás járja át. Mátrai Csaba a rendszerváltáskor még csak harminckilenc éves, de már jelentős szakmai múlt áll mögötte, életkora és a külkereskedelemben szerzett tapasztalatai révén könnyen alkalmazkodik az éledező kapitalizmus játékszabályaihoz, nyelvtudása és a lezáratlan múltból tovább élő titkosszolgálati kapcsolatai mellett vannak jó pontjai a kulturális életet uraló egykori demokratikus ellenzéknél is.

Az ügyet, amelyből a kapcsolatai révén már a rendszerváltást közvetlenül megelőző, zavaros időszakban sikeresen építette fel a saját ellenzéki legendáját, egy véletlennek és a szolgálat egyik fiatal, túlbuzgó munkatársának köszönhette. „A bevezetett operatív ellenőrzés alapján megállapítottuk, hogy az összejövetelen ellenséges izgató kijelentések hangzottak el”, írta az egyik budai villában 1986-ban rendezett házibuliról jelentő Szamos fedőnevű ügynök. Az összejövetelen Mátrai Csaba is részt vett, aki „feltehetően az alkohol hatására” – mentegeti jelentésében kollégáját Szamos – „a Szovjetunióra, illetve a szovjet belügyi szervek technikai eszközeire dehonesztáló viccet sütött el”. Ennyit tudtak felhozni Mátrai ellen, de mivel nemzetgazdasági és titkosszolgálatai szempontból fontos vállalatnál dolgozott, nem úszhatta meg a III. ügyosztállyal az elbeszélgetést. „Dr. Mátrai Csabát szóbeli figyelmeztetésben részesítettük, aki ígéretet tett, hogy a továbbiakban tartózkodik a Szovjetunió, annak belügyi vagy bármely más hivatalos szervével kapcsolatos dehonesztáló kijelentéstől”, írta jelentésében Olajos alhadnagy, aki, talán adminisztrációs hiba okán, nem tudhatta, hogy dr. Mátrai személyében a külső hírszerzés egyik munkatársa ül vele szemben; ezt később sem kötötték az orrára, amikor a főnöke „az ügy további intézkedést nem igényel” megjegyzéssel látta el az aktát.

Ez a tudásban, kapcsolatokban és legendában megtestesülő versenyelőny és a globális tőke gyors és agresszív terjeszkedése keltette szakemberhiány már a rendszerváltás hivatalossá válása előtt fontos piaci pozícióhoz juttatja dr. Mátrai Csabát, hasonlóan sok más, gyakran még nála is fiatalabb kortársához. Korábbi nyugati ügyfelei kínálnak neki állást egy nemzetközi ügyvédi irodában. Mátrai Dezső apja apró csavarból fontos fogaskerékké lépett elő az ország új, még a szovjetrendszernél is brutálisabb pénzügyi és gazdasági kolonizációját előkészítő gépezetben. És a gépezet hamarosan forgásba is lendült, szinte azonnal a maximális fokozatra kapcsolt. A Mátraihoz hasonló fogaskerekeket igazán megfizették. Akár jól is alakulhattak volna a dolgok, de végül minden elromlott. Mátrai Csaba – köszönhetően az új pozíciójának – élénk társadalmi életbe kezdett, gyakran utazott külföldre, és hamarosan csalni kezdte a feleségét.

Mátrai szülei közös megegyezéssel, barátságban váltak el. Csaba nagyvonalúan átengedte a belvárosi lakást a volt feleségének, magának csak egy balatoni nyaralót tartott meg, és tisztességes gyerektartás fizetését is vállalta.

„Nos, fiatal úr, úgy látom, itt gyorsan becsajozhatsz”, csapott Dezső vállára az apja, amikor véget ért a tanévnyitó ünnepség. Bár elváltak, Dezső szülei igyekeztek kulturáltan viselkedni egymással, így azt is természetesnek vették, hogy együtt kísérik el a fiukat az ünnepségre. Azon a délelőttön újra úgy néztek ki, mint egy igazi család. Volt némi igazság abban, amit az apja mondott: Dezső körbenézett a felbolydult méhkasként nyüzsgő iskolaudvaron, és egymás után fedezett fel szebbnél szebb lányokat a tömegben. „Életemben először valamiféle bajtársias kapcsolat jött létre köztem és az apám közt”, mesélte Mátrai egy alkalommal a terapeutájának. „Azon leszek, azt hiszem, ezt vagy valami hasonlót válaszoltam neki.” De amikor Dezső tekintete az anyjára tévedt, szomorúságot és megalázottságot látott rajta, és nem forszírozta tovább a dolgot.

Hiába fűzött nagy reményeket nőügyben a középiskolához, Dezső az első év végére egyetlen hódítással sem dicsekedhetett, igaz, ezzel nem volt egyedül, mert a többi fiú sem járt senkivel… … …

Tartalom

I. rész
Midgard

II. rész
Helheim

III. rész
Valkűrök

IV. rész
Loki

V. rész
A Nagyságos szava

VI. rész
Ragnarök

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő Torma Mária
Olvasószerkesztő: Rácz Ágnes Éda
Borító Gyöngyi Attila
Művészeti vezető Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 322 3

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence
Kelson Sans – Fontfabric™ Free Font Licence