LUCINDA RILEY

Orchideaház

LUCINDA RILEY

Orchideaház

A mű eredeti címe

Hothouse Flower

Copyright © Lucinda Riley, 2011

First published as HOTHOUSE FLOWER in 2011 by Michael Joseph.

Michael Joseph is part of the Penguin Random House group of companies.

The moral right of the author has been asserted.

Hungarian translation © Fügedi Tímea

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FÜGEDI TÍMEA

Szerkesztette

KORONCZAI-FEKETE VIKTÓRIA

ISBN 978 963 452 926 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Apámnak, Donaldnak,
aki minden lehetséges módon inspirált

Sziám, sok holdtöltével ezelőtt...

Sziámban úgy tartják, hogy ha egy férfi mélyen, szenvedélyesen és visszavonhatatlanul beleszeret egy nőbe, bármit képes megtenni azért, hogy megtartsa, boldoggá tegye, és a legfontosabb személlyé váljon az életében.

Egyszer egy sziámi herceg ily módon szeretett bele egy kivételesen szép nőbe. Udvarolt neki, elnyerte a kegyeit, mégis nyugtalanság töltötte el a szívét, mindössze néhány nappal a nemzeti ünneppé emelt esküvőjük: a hatalmas lakoma, tánc és örvendezés előtt.

Tudta, hogy olyan hősies, rendkívüli tettel kell bizonyítania a szerelmét, amely örökre hozzáköti majd a nőt.

Találnia kellett valamit, amely éppolyan ritka és szép, mint amilyen a választottja.

Hosszas gondolkodás után magához hívatta három leghűségesebb szolgáját, és a következőket mondta nekik:

– Hallottam történeteket a fekete orchideáról, amely a királyságunkban, az északi hegyekben honos. Azt akarom, hogy keressétek meg, és hozzátok ide a palotámba, hogy átadhassam a hercegnémnek az esküvőnk napján. Aki elsőként visszatér az orchideával, azt gazdaggá teszem, hatalmas kincset kap jutalmul. A másik kettő viszont az életével fog fizetni a kudarcért.

A három férfi meghajolt a herceg előtt, de a szívüket rettegés töltötte el. Tudták ugyanis, hogy biztos halál vár rájuk. A fekete orchidea csak a mondákban létezett, ahogy a királyi bárkák orrát díszítő ékköves aranysárkány is, amelyek elviszik a herceget a templomba, hogy örök hűséget esküdjön az új hercegnének.

Aznap éjjel mindhárom férfi hazament a családjához, és elbúcsúzott a szeretteitől. Az egyikük azonban, aki aznap éjjel a zokogó felesége karjában feküdt, okosabb volt a többinél, és sokkal kitartóbb, mint a társai.

Reggelre kiötlött egy tervet. Elment az úszópiacra, ahol fűszereket, selymet és virágokat árultak.

Vásárolt egy gyönyörű, magenta és rózsaszín orchideát, amely telis-tele volt bársonyos szirmokkal. Aztán végigsétált vele Bangkok keskeny csatornái mentén, amíg meg nem találta az írnokot, aki éppen a sötét dolgozószobájában ült, a boltja hátsó szegletében, és a tekercsei fölé hajolt.

Az írnok régen a palotában dolgozott, a szolga még ott ismerkedett meg vele, de mivel a betűvetése nem volt tökéletes, elbocsátották.

– Sawadee krup, írnok – üdvözölte őt a szolga, és letette az orchideát az íróasztalára. – Feladatom van a számodra, és ha segítesz, akkora vagyont ajánlok cserébe, amekkoráról csak álmdotál.

Az írnok, aki csak nagy nehezen tudta összekaparni a kenyérrevalót, amióta elküldték a palotából, reménykedve nézett a szolgára.

– Mit kéne tennem ezért?

A szolga a virágra mutatott.

– Szeretném, ha a tintáddal feketére festenéd ennek az orchideának a szirmait.

Az írnok a homlokát ráncolva nézett a szolgára, aztán szemügyre vette a virágot.

– Be tudom festeni. Ám ha új virágot hoz, az nem lesz fekete, és akkor kiderül a turpisság.

– Mire új virágot hoz, te meg én már régen messze járunk, és olyan életet fogunk élni, mint a herceg, akinek a szolgálatában állok – felelte a szolga.

Az írnok bólintott, majd így válaszolt:

– Gyere vissza alkonyatkor, és megkapod a fekete orchideát!

A szolga hazament, szólt a feleségének, hogy pakolja össze a kevéske holmijukat. Megígérte neki, hogy a jövőben bármit megvehet, amire csak vágyik, és csodás palotát épít neki, jó messze innen.

A szolga aznap este visszatért az írnokhoz. Amikor megpillantotta a fekete orchideát, örömében még a szája is tátva maradt.

Közelebbről is szemügyre vette a szirmokat, és megállapította, hogy az írnok kitűnő munkát végzett.

– Megszáradt. Nem fog lekopni a tinta, még akkor sem, ha valaki megdörzsöli a szirmokat. Kipróbáltam. Győződj meg róla te is! – mondta az írnok.

A szolga engedelmeskedett, és látta, hogy az ujjait nem fogta meg a tinta.

– Ám azt nem tudom megmondani, hogy mennyire lesz tartós. A növény nedvei feloldhatják a tintát, és persze egy csepp eső sem érheti.

– Ennyi épp elég – mondta a szolga, és felkapta a virágot. – Máris indulok a palotába. Éjfélkor találkozzunk a folyónál, hogy átadhassam a fizetségedet!

Azon az estén, amikor a herceg feleségül vette a hercegnét, és megosztotta a boldogságát az egész királyságával, belépett hitvesével a magánlakosztályukba.

A hercegné a teraszon állt, és a Csaophraja folyót nézte, amelyről visszaverődtek a házasságkötésük megünneplésére rendezett tűzijáték színes fényei. A herceg megállt mellette.

– Egyetlen szerelmem, van számodra egy meglepetésem. Olyasvalami, ami pont olyan kivételes és tökéletes, mint amilyen te vagy – mondta a herceg, és átadta a fekete orchideát, egy gyönyörű ékkövekkel kirakott arany virágcserépben.

A hercegné a virágot nézte, az éjfekete szirmok gyötrődni látszottak a nehéz színtől. Fáradtnak, fonnyadtnak, baljósnak tűntek a természetellenes sötétségtől.

Ám tudta, mit tart a kezében, és azt is, ez mit jelent, és hogy mit tett a férje az ő kedvéért.

– Hercegem, ez csodálatos! Hol találtad? – kérdezte.

– Átkutattam a királyság minden szegletét. Biztos vagyok benne, hogy nincs belőle még egy, ahogy belőled sem. – A herceg a feleségére nézett, és a szemében tükröződött a szíve minden szeretete.

A hercegné gyengéden megsimította a férje arcát, remélve, hogy a férfi tudja: viszonozza az érzéseit, és ezen soha semmi nem változtathat.

– Köszönöm. Igazán gyönyörű.

A herceg megfogta a kedvese kezét, és miközben megcsókolta, elöntötte a vágy, hogy egész lényét birtokba vegye, és beteljesüljön az, amire olyan régóta várt. Elvette felesége kezéből az orchideát, és letette a teraszra. Aztán szenvedélyesen megcsókolta a hercegnét.

– Gyere, hercegném! – suttogta gyengéden a fülébe.

A hercegné a teraszon hagyta a fekete orchideát, és követte a férjét a hálószobába.

Nem sokkal hajnal előtt a hercegné felkelt, és kiment a teraszra, hogy üdvözölje új élete első reggelének napsugarait. A pocsolyákból látta, hogy éjszaka esett. Új nap virradt, bár a hajnal fényeit részben még mindig eltakarták a fák a folyó túloldalán.

A teraszon magenta és rózsaszín orchideát pillantott meg, ugyanabban az aranyedényben, amelyben előző este a hercegtől kapta.

A hercegné mosolyogva érintette meg a szirmokat, amelyeket mostanra lemosott és egészségessé varázsolt az eső. Sokkal szebb lett, mint az a fekete orchidea volt, amelyet előző este a férjétől kapott. Az arany virágcserép körüli tócsákba fekete árnyalat vegyült.

A hercegné rájött, mi történt, felkapta a virágot, beszívta az illatát, és közben azon töprengett, mit tegyen. Elmondja az igazat, még ha ezzel bajt okoz is, vagy hazudjon mások védelme érdekében?

Pár perccel később visszament a hálószobába, és a férje karjába simult.

– Hercegem – mormolta az ébredező férfinak. – A fekete orchideámat ellopták tőlünk az éjszaka.

A herceg feldühödött, és már éppen hívni akarta az őröket. A felesége azonban egy mosollyal megnyugtatta.

– Nem, kedvesem. Én hiszek benne, hogy a virágot csak egy éjszakára kaptuk meg, az egyesülésünk éjszakájára, amikor a szerelmünk kivirágzott. Túlzás lett volna megtartani egy ilyen varázslatot csak magunknak... és egyébként is, elhervadt, aztán elpusztult volna... azt pedig nem bírtam volna elviselni. – Megfogta a férje kezét, és megcsókolta. – Higgyünk az erejében, bízzunk benne, hogy a szépsége megáldotta közös életünk első éjszakáját!

A herceg egy ideig gondolkodott, majd mivel tiszta szívből szerette a feleségét, és mert olyan boldoggá tette, hogy a hercegné most már végképp az övé lett, mégsem hívta az őröket.

Telt-múlt az idő, a herceg és a hercegné boldog házasságban élt. Azon a bizonyos első éjszakán gyermekük fogant, akit még sok másik követett. A herceg a haláláig hitt abban, hogy a titokzatos fekete orchidea varázslatossá tette az életüket, még ha nem is tarthatták meg örökre.

A herceg és a hercegné esküvője utáni napon egy szegény halász a Csaophraja partján üldögélt, a királyi palotától néhány száz méterrel lejjebb. Az elmúlt két órában nem volt kapás. Arra gondolt, hogy valószínűleg az éjszakai tűzijáték kergette a halakat a folyó aljába. Nem fog tudni eladni semmit, és a népes családja ma éhezni fog.

Ahogy a nap felkelt a túlparti fák fölött, és a vízre ontotta áldott fényét, a halász valami szikrázót pillantott meg a folyón úszó, zöld gyomok között. Botját magára hagyva gázolt bele a vízbe a csillogó tárgyért. Sikerült kiszednie a hínárral borított holmit a vízből, még mielőtt továbbsodorta volna a víz, és kivinnie a partra.

Micsoda látvány került a szeme elé, amikor letépdeste róla a hínárokat!

Egy színtiszta aranyból készült, gyémántokkal, smaragdokkal és rubinttal kirakott virágcserepet tartott a kezében.

A horgászbotját feledve betette a virágcserepet a kosarába, és elindult a város felé azzal a tudattal és örömtől repeső szívvel, hogy a családjának már soha többé nem kell éheznie.

ELSŐ RÉSZ
Tél

1. fejezet
Anglia, Norfolk

Minden éjjel ugyanazt álmodom. Mintha az életemet feldobták volna a levegőbe, és darabokban hullana vissza... kifordítva, fejjel lefelé. Megvan minden darabkája, de rossz sorrendben, a kép pedig szilánkos.

Azt mondják, az álmok fontosak, mert olyasmit üzennek nekünk, amit próbálunk elrejteni magunk elől.

Én semmit sem rejtegetek magam elől, de bárcsak képes lennék rá!

Azért alszom, hogy felejtsek. Hogy legalább akkor békére leljek, mert az egész napot emlékezéssel töltöm.

Nem őrültem meg. Habár mostanában sokat gondolkodtam azon, mi is valójában az őrület. Minden embernek különböző a személyisége, mindnyájuknak más a DNS-készlete, mások a gondolatai, a fejükben saját világkép él, és mindegyik különböző.

Arra a következtetésre jutottam, hogy bennünk, emberekben csak a húsunk meg a csontjaink a közösek, az a fizikai anyag, amellyel megszületünk. Sokszor hallottam már, hogy mindenki másképp reagál a halálra, mindenki másképp gyászol, és hogy egyik sem helytelen. Vannak, akik hónapokig vagy akár évekig sírnak. Fekete ruhát viselnek, és zokognak. Másokat pedig mintha hidegen hagyott volna a veszteség. Mélyen eltemetik magukban a gyászt, és úgy folytatják az életüket, mint előtte. Mintha mi sem történt volna.

Nem tudom pontosan, én hogyan reagáltam. Nem sírtam hónapokig. Igazából alig sírtam.

De nem is felejtettem. Soha nem fogom elfelejteni.

Hallom, hogy van valaki a földszinten. Fel kell kelnem, és úgy kell tennem, mintha készen állnék egy új napra.

Alicia Howard a Land Roverével leparkolt a járda mellett. Leállította a motort, és felsétált a lankás domboldalon a házikóig. Tudta, hogy sosincs zárva a bejárati ajtó, így hát lenyomta a kilincset, és belépett.

Megállt a még mindig besötétített nappaliban, és egész testében megremegett. Az ablakhoz lépett, hogy széthúzza a függönyöket. Felrázta a párnákat a kanapén, felkapott három üres kávéscsészét, és kivitte a konyhába.

Kinyitotta a hűtőt. Egyetlen, félig tele tejesüveg árválkodott az ajtón lévő polcon. A felső polcon egy lejárt joghurt, némi vaj meg egy kissé összeaszalódott paradicsom volt. Becsukta a hűtőajtót, és belenézett a kenyértartóba. Üres volt, ahogy sejtette. Alicia leült az asztalhoz, és felsóhajtott. A saját meleg, jól felszerelt konyhájára gondolt, a hatalmas sütőben készülő vacsora megnyugtató illatára, a játszadozó gyerekek hangjára meg az édes nevetésükre... az otthona és az élete középpontjára.

Nem kerülte el a figyelmét az éles ellentét a kopár kis szoba és a fejében megjelenő kép között. Igazából tökéletes metaforája volt ez a húga jelenlegi helyzetének: Julia élete és szíve összetört.

A falépcső felől érkező recsegő hangok arról árulkodtak, hogy a húga közeledik. Nézte, ahogy Julia megjelenik a konyhaajtóban, és mint mindig, ezúttal is megdöbbentette a szépsége. Amíg Alicia szőke volt, és világos bőrű, Juliának mahagónibarna, sűrű haja volt, amely finom vonású arcot keretezett. Csillogó, mandulavágású szeme és magas járomcsontja pedig még feltűnőbbé vált a mostanában leadott kilóktól.

Julia nem a januári időjáráshoz öltözött, a jelenleg nála lévő néhány ruhadarab egyikét viselte: egy vidám, színes selyemfonallal hímzett piros kaftánt meg egy bő, fekete pamutnadrágot, amely elrejtette vékony lábát. Alicia látta, hogy Julia csupasz karja libabőrös. Felállt az asztaltól, magához húzta vonakodó húgát, és szeretetteljesen megölelte.

– Szívem, biztosan fázol – mondta. – Venned kellene magadnak néhány melegebb holmit, vagy szeretnéd, hogy áthozzak neked pár melegítőt az enyémek közül?

– Jól vagyok – felelte Julia, és eltolta magától a nővérét. – Kávé?

– Alig van tej, belenéztem a hűtőbe.

– Nem számít, akkor feketén iszom – válaszolta Julia. A mosogatóhoz lépett, megtöltötte a vízforralót, és bekapcsolta.

– Szóval, hogy vagy mostanában? – érdeklődött Alicia.

– Jól – felelte Julia, és levett két kávésbögrét a polcról.

Alicia elfintorodott. Julia mindenre ezt felelte. Ezzel hessegette el a kíváncsiskodó kérdéseket.

– Találkoztál bárkivel a héten?

– Nem, nem igazán – felelte a húga.

– Szívem, biztos vagy benne, hogy nem akarsz inkább átjönni, és egy ideig megint nálunk lakni? Még a gondolat is elborzaszt, hogy teljesen egyedül vagy itt.

– Köszönöm az ajánlatod, de mint mondtam, jól vagyok – felelte távolságtartóan Julia.

Alicia frusztráltan felsóhajtott.

– Julia, nem úgy nézel ki, mint aki jól van. Még jobban lefogytál. Eszel egyáltalán?

– Persze hogy eszek! Akkor kérsz kávét, vagy nem?

– Nem, köszönöm.

– Jó. – Julia ingerülten tette vissza a tejet a hűtőbe. Amikor megfordult, borostyánszínű szeme dühről árulkodott. – Nézd, tudom, hogy azért viselkedsz így, mert törődsz velem. Viszont, Alicia, nem az egyik gyereked vagyok, és nem kell vigyáznod rám. Szeretek egyedül lenni.

– Most viszont – kezdte Alicia élénken, próbálva elfojtani egyre erősödő türelmetlenségét – jobb lenne, ha hoznád a kabátodat. Elviszlek valahová.

– Igazából terveim vannak mára – felelte Julia.

– Akkor jobb, ha elveted őket. Szükségem van a segítségedre.

– Miben?

– Jövő héten lesz apa szülinapja, ha elfelejtetted volna, és ajándékot szeretnék venni neki.

– És ehhez az én segítségemre van szükséged, Alicia?

– Ez a hatvanötödik születésnapja, aznap megy nyugdíjba.

– Tisztában vagyok vele. Az én apám is.

Aliciának nehezére esett megőrizni a hidegvérét.

– Ma délben elárverezik a Wharton Park berendezési tárgyait. Arra gondoltam, hogy talán odamehetnénk, hátha találunk valamit apának. – Látta, hogy Julia szeme érdeklődve felcsillan.

– Eladják a Wharton Parkot?

– Igen. Nem tudtad?

Julia válla megremegett.

– Nem, nem tudtam. De mégis, miért?

– Gondolom, a szokásos okból: az örökösödési adó miatt. Úgy hallottam, a jelenlegi tulaj valami városi fickóval egyezett meg, akinek több a pénze, mint az esze. Egyetlen modern család sem engedheti meg magának, hogy ilyen helyet tartson fenn. Az utolsó Lord Wharton pedig hagyta, hogy romoljon az állaga. Állítólag egy vagyont kell költeni rá.

– Milyen szomorú! – mormolta Julia.

– Hát igen – helyeselt Alicia, és örült, hogy Julia legalább némi érdeklődést mutat. – Hozzátartozott a gyerekkorunkhoz, különösen a tiédhez. Ezért gondoltam, hogy talán vásárolhatnánk valamit a kiárusításon, valamiféle emléket vagy ajándékot apának. Bár valószínűleg csak kacatokat találunk, az értékesebb holmi a Sotheby’shez kerül, de sosem lehet tudni.

Meglepő módon Julia minden további győzködés nélkül bólintott.

– Jó. Megyek, és hozom a kabátomat.

Öt perccel később Alicia már Blakeney csodás, tengerparti városának keskeny főutcáján manőverezett az autóval. Balra fordult, és a Wharton Parkig tartó tizenöt perces út alatt végig kelet felé tartott.

– Wharton Park... – motyogta magában Julia.

A legélénkebb emléke gyerekkorából az, amikor meglátogatta Bill papát az üvegházban. Még most is élénken él az emlékeiben az ott termesztett egzotikus virágok erőteljes illata, és az a végtelen türelem, amellyel a férfi elmagyarázta, melyik nemzetségbe tartoznak, és a világ mely pontján őshonosak. Bill papa apja, előtte pedig az apjának az apja a Crawford család kertésze volt, a Wharton Park nevű birtok és a hozzá tartozó ötszáz hektárnyi termékeny föld tulajdonosaié.

A nagyszülei egy meghitt kis házikóban éltek a park egyik hangulatos, nyüzsgő szegletében, más szolgákkal körülvéve, akik a földeken, a házban vagy a Crawford családot ellátó személyzet tagjaként dolgoztak. Julia és Alicia anyja, Jasmine abban a kunyhóban született és nőtt fel.

Elsie, a nagyanyja pontosan olyan volt, amilyennek egy nagymamának lennie kell, habár kissé különc. Tárt karokkal fogadta az unokákat, a sütőben pedig mindig készült vacsorára valami finomság.

Valahányszor Julia visszagondolt a Wharton Parkban töltött időkre, a kék ég jutott eszébe, meg a nyári nap alatt burjánzó virágok buja színei. A Wharton Park egykor híres volt az orchideagyűjteményéről. Különös belegondolni, hogy azok az apró, törékeny virágok eredetileg trópusi éghajlatról származnak, mégis megélnek a hideg, északi féltekén, Norfolk síkságain.

Julia gyerekkorában egész évben azt várta, hogy végre beköszöntsön a nyár, és a Wharton Parkba mehessenek. Végig benne élt annak a nyugalomnak és melegnek az emléke, amely a konyhakert sarkában lévő üvegházakban fogadta. Odabent nem érhette el őket az Északi-tenger felől érkező, csípős szél, ez pedig a nagyapja teremtette biztonságérzettel együtt a béke szigetévé varázsolta a Wharton Parkot, ahol soha nem változott semmi. Ott nem az ébresztők meg az órarendek diktálták az ütemet, hanem maga a természet.

Pontosan fel tudta idézni, ahogy az üvegház sarkában a nagyapja régi bakelit rádiójából pirkadattól szürkületig szólt a komolyzene.

– A virágok szeretik a zenét – magyarázta neki Bill papa, miközben imádott növényeit gondozta. Julia eközben egy zsámolyon ült a sarokban, a rádió mellett, és a nagyapját figyelte. Tanult zongorázni, és mint kiderült, volt is hozzá tehetsége. A házikó kis nappalijában egy régi pianínó állt. Vacsora után gyakran megkérték, hogy játsszon rajta. A nagyszülei elismerően és ámulattal nézték, ahogy Julia finom ujjai a billentyűk fölött repkedtek.

– Istenadta tehetség vagy, Julia – mondta neki Bill papa egyik este, és párás szemmel mosolygott rá. – Ne vesztegesd el, rendben?

Aznap, amikor tizenegy éves lett, Bill papa orchideát ajándékozott neki.

– Ezt kifejezetten neked szántam, Julia. A neve Aerides odoratum, ami azt jelenti: a levegő gyermekei.

Julia szemügyre vette a cserépbe ültetett virág finom elefántcsont- és rózsaszínű szirmait, majd óvatosan hozzájuk ért. Bársonyosnak érezte a tapintásukat.

– Ez honnan származik, Bill papa? – kérdezte.

– Távol-Keletről, Észak-Thaiföld Csiangmaj tartományának dzsungeleiből.

– Ó! És szerinted milyen zenét szeret?

– Úgy tűnik, szívesen hallgat Mozartot – nevetett a nagyapja. – Ha azt vennéd észre, hogy kornyadozik, próbálkozhatsz Chopinnel.

Norwich külvárosában, a huzatos viktoriánus ház nappalijában az orchidea növekedett, Julia zongoratechnikája pedig egyre kifinomultabbá vált. Sokat zongorázott a virágnak, amely hálája jeléül újra és újra kivirágzott.

A kislány közben arról az egzotikus helyről álmodozott, ahonnan az orchidea származott. Ilyenkor nem a külvárosi nappaliban ült, hanem a Távol-Kelet hatalmas dzsungeleiben... hallotta a gekkók és a madarak neszeit, érezte a fákra felkúszó és az aljnövényzetet átszövő orchideák kábító illatát.

Tudta, hogy egy nap oda fog utazni, és a saját szemével is megcsodálja. Egyelőre azonban azok a színes beszámolók tüzelték a képzeletét és a játékát, amelyeket a nagyapja a távol-keleti tájakról mesélt.

Tizennégy éves volt, amikor Bill papa elhunyt. Julia élénken emlékezett a veszteség érzésére. A fiatal, már akkor is nehéz életében a nagyapja meg az üvegházak jelentették az egyetlen biztos pontot: a bölcs, kedves, figyelmesen hallgató idős férfi, aki talán sokkal inkább apa volt a kislány számára, mint az, aki őt nemzette.

Julia tizennyolc évesen elnyert egy ösztöndíjat a londoni Királyi Zeneakadémiára. Elsie mama addigra Southwoldba költözött a húgához, hogy legyen társasága, Julia pedig nem utazott látogatóba a Wharton Parkba.

Most, harmincegy évesen tért vissza ismét. Miközben Alicia a négy gyerekéről meg az egyéb tevékenységeikről mesélt, Julia újraélte azt a várakozást, amely gyerekkorában minden alkalommal eltöltötte, valahányszor végighajtottak ezen az úton a szüleivel. Kibámult a hátsó ablakon, várta, hogy eljussanak az ismerős kanyarig, és felbukkanjon a Wharton Park kapuja.

– Ott a kanyar! – kiáltotta Julia, Alicia ugyanis majdnem elhaladt mellette.

– Jaj, tényleg, igazad van! Olyan régóta nem jártam itt, hogy már el is felejtettem.

Miközben befordultak, Alicia a húgára pillantott. Látta, hogy a szeme várakozóan csillog.

– Mindig imádtál itt lenni, ugye? – kérdezte halkan.

– Igen. Te talán nem?

– Hogy őszinte legyek, egyfolytában unatkoztam itt. Alig vártam, hogy visszatérjek a városba, és találkozhassak a barátaimmal.

– Te inkább városi lány voltál – jegyezte meg Julia.

– Igen, és nézz meg most: harmincnégy éves vagyok, egy parasztházban élek a semmi közepén egy szakajtónyi gyerekkel, három macskával, két kutyával meg egy óriási sütővel. Vajon hová lett a csillogás? – mosolygott Alicia ironikusan.

– Szerelmes lettél, és családot alapítottál.

– És végül tiéd lett a csillogás – tette hozzá Alicia minden rosszindulat nélkül.

– Igen, annak idején... – Julia elhallgatott, ahogy rákanyarodtak a kocsibejáróra. – Ott a ház! Pont úgy néz ki, mint régen.

Alicia az előtte magasodó épületre pillantott.

– Szerintem sokkal szebb. Már el is felejtettem, milyen gyönyörű.

– Én sosem felejtettem el – mondta Julia.

Lassan követték a kocsisort a behajtón, miközben mindketten belevesztek a gondolataikba. A Wharton Park klasszicista György korabeli stílusban épült Nagy-Britannia első miniszterelnökének az unokaöccse számára, aki azonban még azelőtt elhunyt, mielőtt elkészült volna. A majdnem kizárólagosan aislabyi homokkőből emelt épület halványsárgává érett háromszáz éves léte alatt.

A hét ablakfülke meg a dupla lépcsősor, amely az alagsorból az emeletre vezetett, hátul pedig egy parkra néző, megemelt teraszba torkollt, felerősítette a francia elegancia érzetét. Az épület minden sarkából kupolás torony emelkedett, a hatalmas előcsarnokot négy óriási ión oszlop tartotta, a tetőtaréjon pedig Britannia omladozó szobra állt hetykén. Mindez fenséges, habár meglehetősen kirívó kinézetet kölcsönzött az épületnek.

A Wharton Park nem volt elég nagy ahhoz, hogy impozánsnak lehessen nevezni, és tökéletes építészeti remekmű sem volt, mivel a Crawfordok későbbi generációi itt-ott hozzátoldottak egy kicsit, semmissé téve ezzel puritán jellegét. Ám ugyanebből az okból kifolyólag nem volt rémisztően komor sem, amely más, korabeli épületekre jellemző volt.

– Régen itt fordultunk balra – jelentette ki Julia, és felidézte a tavat megkerülő ösvényt, amely elvezette őket a birtok egyik határához, a nagyszülei házához.

– Az árverés után szeretnél elmenni a régi házukhoz? – kérdezte Alicia.

Julia vállat vont.

– Majd meglátjuk.

A kocsikat sárga kabátos inasok irányították a parkolóhelyekre.

– Úgy tűnik, híre ment – jegyezte meg Alicia, miközben bekanyarodott a kijelölt parkolóhelyre, és megállt. Julia felé fordult, megérintette a térdét. – Kész? Mehetünk?

Julia szinte megszédült a rátörő emlékek súlyától. Amikor kiszállt a kocsiból, és elindult a ház felé, még a szagok is ismerősnek tűntek: a frissen vágott, nedves fűé meg a gyepet szegélyező, édes illatot kibocsátó jácintoké. Lassan követték a tömeget felfelé a lépcsőn, majd beléptek a főbejáraton.

2. fejezet

Újra tizenegy éves vagyok. Egy hatalmas teremben állok, és habár tudom, hogy ez valójában előcsarnok, engem inkább egy katedrálisra emlékeztet. A mennyezet nagyon magas, és miközben azt nézegetem, látom, hogy felhőket meg csupasz, kövér angyalokat festettek rá. Ezt lenyűgözőnek találom, így hát olyan erősen bámulom, hogy észre sem veszem, amikor valaki megjelenik a lépcsőn, és engem kezd figyelni.

– Segíthetek, ifjú hölgy?

Annyira megrémülök, hogy kis híján kiejtem a kezemből a drága cserepet, pedig eleve emiatt jöttem ide. A nagyapám kifejezetten azért küldött, hogy átadjam Lady Crawfordnak. Nem örülök neki, mert félek tőle. Eddig még csak messziről láttam, de öregnek, vékonynak és dühösnek tűnt. Bill papa azonban ragaszkodott hozzá.

– Lady Crawford nagyon szomorú, Julia. Ez az orchidea talán felvidítja. Most pedig siess! Jól van, ügyes vagy!

A lépcsőn álló személy egyértelműen nem Lady Crawford, hanem egy nálam talán négy-öt évvel idősebb fiatalember, aki a rengeteg göndör, gesztenyebarna haját szerintem túl hosszúra hagyta ahhoz képest, hogy fiú. Nagyon magas, és riasztóan vékony, a karja akár egy bot, ahogy kilóg a felhajtott ingujja alól.

– Igen, Lady Crawfordot keresem. Ezt neki hoztam az üvegházból – dadogom végül.

A fiú lesétál a lépcsőn, megáll velem szemben, és kinyújtja a kezét.

– Átadhatom neki, ha gondolod.

– A nagyapám azt mondta, személyesen neki kell odaadnom – felelem idegesen.

– Sajnos éppen most pihent le. Tudod, nem érzi valami jól magát.

– Nem tudtam – felelem. Szeretném megkérdezni a fiútól, ki ő, de nem merem.

Biztosan olvas a gondolataimban, mert azt mondja:

– Lady Crawford a rokonom, úgyhogy megbízhatsz bennem. Nem értesz egyet?

– De igen, tessék. – Átnyújtom neki az orchideát, és titokban örülök, hogy nem nekem kell odaadnom. – Megmondanád Lady Crawfordnak, hogy a nagyapám azt üzeni, ez az új... – próbálom felidézni a szót – hibrid, és épp most virágzott ki?

– Persze, megmondom neki.

Csak állunk ott némán, és egyikünk sem tudja, mihez kellene kezdenünk ezek után.

– Szóval, hogy hívnak? – kérdezi végül.

– Julia Forrester. Mr. Stafford unokája vagyok.

A fiú felvonja a szemöldökét.

– Hát persze! Nos, az én nevem Christopher Crawford. A barátaimnak csak Kit.

Kinyújtja a szabad kezét, és üdvözöljük egymást.

– Örülök, hogy megismerhettelek, Julia. Úgy hallom, kifejezetten jól zongorázol.

Elpirulok.

– Nem hinném – felelem.

– Nem kell szerénykedni – fed meg. – Hallottam, amikor ma reggel a szakács és a nagymamád erről beszélgettek. Kövess!

Azóta nem engedte el a kezem, hogy bemutatkoztunk egymásnak. Hirtelen maga után ránt, áthúz a csarnokon, azután az óriási termeken, amelyeket annyira elegáns bútorokkal pakoltak tele, hogy az embernek olyan érzése támad, mintha egy életnagyságú babaházban lenne. Akaratlanul is azon töprengek, hol ülnek le, és hol tévéznek esténként. Végül egy olyan szobába érünk, amelyet aranyló fényben fürdet a padlótól a mennyezetig érő ablakokon át besütő nap. A tekintélyes márványkandalló köré hatalmas kanapékat helyeztek el, a szemközti sarokban, az egyik ablak előtt pedig versenyzongora áll. Kit Crawford odavezet, kihúzza a zongoraszéket, és leültet rá.

– Hát akkor tessék! Halljuk, hogy játszol!

Felhajtja a zongora tetejét, amelytől a porszemek egész raja száll fel a levegőbe, és csillog a délutáni napsütésben.

– De... biztos vagy benne, hogy szabad? – kérdezem.

– Crawford néni a ház másik végében alszik. Nem valószínű, hogy meghallja. Rajta! – buzdít, és várakozva néz rám.

Óvatosan a billentyűkre teszem a kezem. Még sosem érintettem meg semmi hozzájuk foghatót. Akkor még nincs róla tudomásom, de a legfinomabb elefántcsonttal borították őket. Egy százötven éves Bechstein-zongorán fogok játszani. Finoman leütök egy hangot, a visszhang mégis rezonál a húrokon át, felerősíti.

Kit keresztbe font karral áll mellettem. Rájövök, hogy nincs választási lehetőségem. Játszani kezdem Debussy Holdfény-zongoradarabját, amelyet csak nemrégiben tanultam meg. Jelenleg ez a kedvencem, és órákat töltök a gyakorlásával. Miközben a billentyűk megszólalnak az ujjaim alatt, elfeledkezem Kitről. Magával ragadnak a gyönyörű hangok, amelyeket ez a csodálatos hangszer ad ki magából. Játék közben, ahogy mindig, egy másik helyre repülök, messzire innen. A nap átsüt az ujjaim között, ragyogásával megmelengeti az arcomat. Talán most jobban játszom, mint eddig bármikor, és magam is meglepődöm, amikor az ujjaim az utolsó ütemhez érnek, a darab pedig véget ér.

Valahonnan a háttérből tapsot hallok, amely visszarepít a hatalmas terembe, és Kithez, aki álmélkodva ácsorog.

– Hűha! – mondja. – Ez zseniális volt!

– Köszönöm.

– Még olyan fiatal vagy. Az ujjaid olyan kicsik, hogy tudod mégis olyan gyorsan átrepíteni őket a billentyűk felett?

– Nem tudom, csak úgy... magától megy.

– Tudtad, hogy Crawford nénikém férje, Harry, Lord Crawford állítólag kiváló zongorista volt?

– Ó, nem... nem tudtam.

– Pedig így van. Ez az ő zongorája volt. Még anyám hasában voltam, amikor elhunyt, ezért sajnos sosem hallottam zongorázni. Mást is tudsz játszani?

Ezúttal őszinte lelkesedéssel néz rám.

– Hát... szerintem tényleg mennem kellene.

– Csak még egyet, kérlek!

– Rendben – felelem.

Azzal elkezdem játszani a Rapszódia egy Paganini-témára című darabot. Újra teljesen belefeledkezem a játékba, és már a felénél járok, amkor hirtelen kiabálást hallok.

– Abbahagyni! Azonnal hagyja abba!

Engedelmeskedem, és a szalon bejárata felé fordulok. Egy magas, vékony, ősz hajú nő áll ott. Az arcáról vakító harag süt. Hevesen kalapálni kezd a szívem.

Kit odamegy hozzá.

– Sajnálom, Crawford néni, én kértem meg Juliát, hogy játsszon. Aludtál, ezért nem tudtam engedélyt kérni tőled. Felébresztettünk?

Az asszony hideg tekintettel bámul vissza Kitre.

– Nem. Nem ébresztettetek fel. De Kit, egyáltalán nem ez a lényeg. Biztosan tisztában vagy azzal, hogy ezen a zongorán senki nem játszhat, mert megtiltottam.

– Őszintén sajnálom, Crawford néni. Nem tudtam róla. De Julia olyan csodálatos! Még csak tizenegy éves, és máris úgy játszik, mint egy zongoraművész.

– Elég! – csattan fel a nagynénje.

Kit lehajtja a fejét, és int, hogy kövessem.

– Még egyszer elnézést kérek! – mondja, én pedig mögötte settenkedek.

Ahogy elhaladok Lady Crawford mellett, megállít.

– Te vagy Stafford unokája? – kérdezi, miközben szinte átdöf a hidegkék, szúrós tekintetével.

– Igen, Lady Crawford.

Látom, hogy a szeme hajszálnyit ellágyul, szinte mintha a sírás fojtogatná. Bólint, úgy tűnik, nehezére esik megszólalni.

– Nos... sajnálattal hallottam az édesanyádról.

Kit megérzi a feszültséget, és közbeszól.

– Julia hozott neked orchideát. Egy új példány a nagyapja üvegházából. Igaz, Julia? – biztat.

– Igen – felelem, nagyon igyekszem, hogy ne sírjam el magam. – Remélem, tetszeni fog.

– Biztos vagyok benne – bólint Lady Crawford. – Mondd meg a nagyapádnak, hogy köszönöm!

Alicia türelmesen álldogált a sorban, várta, hogy hozzájusson a kiárusítás egyik katalógusához.

– Jártál ebben a házban gyerekkorunkban? – kérdezte.

– Igen, egyszer – felelte Julia.

Alicia a mennyezetre mutatott.

– Elég giccsesek azok a kerubok, nem?

– Nekem mindig is tetszettek – felelte Julia.

– Furcsa öreg ház ez – jelentette ki Alicia. Átvette a felé nyújtott katalógust, aztán követte a tömeget a csarnokon át, végig a folyosón egy tölgyfával burkolt terembe, ahol az összes árverésre bocsátott tárgyat kiállították. Átadta a katalógust Juliának. – Olyan szomorú, hogy eladják! Már több mint háromszáz éve ez a Crawford család rezidenciája – merengett. – Egy korszak vége meg minden. Körbenézünk? – Alicia megfogta a húga könyökét, és egy míves, megrepedt görög váza felé vezette Juliát; a váza belső pereme körüli árulkodó mohanyomok alapján gyanította, hogy egykor nyári virágokat ültettek bele. – Ez jó ajándék lenne apának?

Julia vállat vont.

– Talán. Rajtad múlik.

– Nos, mi lenne, ha szétválnánk? – javasolta Alicia, mert érezte, hogy Julia kezdi elveszíteni az érdeklődését, ő pedig kezdi felhergelni magát. – Úgy gyorsabban átnézhetjük a kínálatot. A tiéd ez az oldal, az enyém a másik. Tíz perc múlva találkozunk az ajtónál.

Julia bólintott, és nézte, ahogy Alicia átszeli a termet. Elszokott a tömegtől, és rátört a klausztrofóbia. A terem üresebb végébe sétált. A sarokban lévő, kecskelábú asztal mellett egy nő állt. Julia jobb híján odasétált hozzá.

– Ezek a tárgyak, amelyek inkább kacatnak mondhatók, nem szerepelnek az árverésen – mondta a nő. – Itt helyben meg lehet vásárolni őket, mindegyiknek megszabott ára van.

Julia felkapott egy szamárfüles mesekönyvet, és belelapozott. 1926-ban adták ki. Hugónak szeretettel nagymamától, állt benne.

Talált egy képregények évkönyvét 1932-ből, valamint egy képes verseskötet Kate Greenawaytől.

Miközben arra gondolt, hogy a Crawford gyerekek a fölötte lévő gyerekszobában olvasták a könyvekben rejlő történeteket, egészen más hatással voltak rá: mélységes szomorúság áradt belőlük. Julia úgy döntött, megvásárolja a köteteket magának emlékül, a Wharton Park elveszett gyerekeiért.

Az asztalon egy elnyűtt kartondoboz hevert, tele nyomatokkal. Egykedvűen átnézte őket. Zömük tollal és tintával készített litográfia volt, a nagy londoni tűzvészt, régi hajókat és ronda házakat ábrázoltak. Volt közöttük egy kopott barna boríték is. Julia kivette a dobozból.

A borítékban néhány akvarell lapult, mindegyik másféle orchideát ábrázolt.

A krémszínű bőrpauszt, amelyre festették a virágokat, barna foltok pettyezték. Julia úgy gondolta, hogy nem művészi alkotások ezek, inkább lelkes amatőréi. Ettől függetlenül, gondolta, ha bekereteznék és kitennék őket, egészen különleges benyomást keltenének. Az orchideák száraira odaírták a virág latin nevét.

– Mennyibe kerülnek? – kérdezte a nőtől.

A nő átvette tőle a borítékot.

– Nem tudom. Úgy tűnik, ezekre nem írták rá az árat.

– Nos, mi lenne, ha adnék húsz fontot, vagyis ötöt darabjáért? – javasolta Julia.

A nő az elnyűtt festményekre pillantott, és megvonta a vállát.

– Legyen tíz font az egész együtt, rendben?

– Köszönöm. – Julia kivette a pénzt a pénztárcájából, fizetett, aztán a terem másik végébe sétált Aliciához.

A nővére szeme felderült a boríték és a Julia hóna alatt lévő könyvek láttán.

– Találtál valamit? – kérdezte.

– Igen.

– Megnézhetem?

– Majd otthon megmutatom.

– Rendben – helyeselt Alicia. – Licitálni fogok arra a vázára, amit az előbb láttunk. Hatos számmal jelölték, úgyhogy remélhetőleg nem kell sokáig várakoznunk. Bármelyik pillanatban elkezdődhet az árverés.

Julia bólintott.

– Sétálok egyet addig. Friss levegőre van szükségem.

– Jó. – Alicia beletúrt a táskájába, megkereste a kulcsait, és odaadta a húgának. – Arra az esetre, ha feltartanának. Egyébiránt fél óra múlva találkozunk a bejáratnál. Elképzelhető, hogy majd segítened kell lecipelni a vázát a lépcsőn.

– Rendben, és köszi – mondta Julia, és elvette a kulcsokat. – Később találkozunk.

Kisétált a teremből, és végigment a folyosón a mostanra teljesen kiürült előcsarnokig. Újra megcsodálta a kerubokat a mennyezeten. A szalonba vezető ajtóra pillantott, a versenyzongora felé, amelyen annak idején játszott. Ugyanott állt felnyitva, a csarnokkal szemközt.

Hirtelen ötlettől vezérelve elindult, és belépett az ajtón. A hatalmas teremre tompa januári fény borult. A használaton kívüli bútorok pont úgy néztek ki, mint ahogy emlékezett rájuk. Átsétált az egymásba nyíló termeken, amíg el nem jutott a szalonig.

Ezúttal nem sütött be a nap a három magas ablakon, és kifejezetten hideg volt a teremben. Elhaladt a kandalló és a kanapék mellett, amelyekből szúrós penészszag áradt. Egyenesen a versenyzongora felé tartott.

Csak ekkor vette észre a magas férfit, aki a teremnek háttal, a zongora mögött állt, és kibámult az ablakon. A teste felét eltakarta a damasztfüggöny, amelynek külső anyaga úgy megkopott a naptól, hogy a papírvékony bőrön átfeslő zsigerekre emlékeztetett.

Julia megdermedt, azonnal felismerte. A férfi meg sem mozdult, úgy állt ott, akár egy szobor. Nyilvánvalóan nem hallotta meg, hogy belépett valaki.

Julia rájött, hogy magánjellegű elmélkedést zavarna meg, ezért megfordult, és megpróbálta olyan csendesen elhagyni a szobát, ahogy csak bírta.

Már az ajtóhoz ért, amikor a férfi észrevette.

– Segíthetek?

– Sajnálom. Nem lenne szabad itt lennem – mondta Julia.

– Nem, tényleg nem. – A férfi rábámult. Aztán összevonta a szemöldökét. – Ismerjük egymást?

Jó tíz méter választotta el őket egymástól, de Julia így is emlékezett a dús, göndör, gesztenyebarna hajra és a vékony testalkatra – amely a legutóbbi találkozásuk óta kikerekedett, és legalább harminc centit nőtt –, valamint a görbe szájra.

– Igen. Én... vagyis évekkel ezelőtt találkoztunk – dadogta Julia. – Elnézést kérek! Máris megyek.

– Nahát, nahát, nahát! – A férfi arcára kiült a felismerés mosolya. – A kis Julia az, a kertész unokája, akiből virághírű zongoraművész lett. Igazam van, ugye?

– Igen, Julia vagyok – bólintott a nő –, habár a világhírben nem vagyok olyan biztos...

Kit felvonta a szemöldökét.

– Ne szerénykedj, Julia! Megvettem jó néhány lemezedet. Híres vagy. Egy celeb. Mi a csudát keresel itt? Biztosan ötcsillagos hotelek lakosztályaiban töltöd az életed nagy részét a világ különböző pontjain.

Julia rájött, hogy a férfi nyilván nem hallotta a hírt.

– Csak... az apámhoz jöttem látogatóba – hazudta.

– Nos, igazán megtisztelő. – Kit viccesen meghajolt. – Te vagy az egyetlen híres ember, akit ismerek. Mindenkinek elmesélem, hogy én voltam az első, akinek eljátszottad a Holdfényt. Milyen szép, hogy újra ebben a teremben találkozunk, nem sokkal azelőtt, hogy a ház új tulajdonoshoz kerül.

– Igen. Nagyon sajnálom – felelte Julia mereven.

– Nem kell. Így a legjobb. Amikor Crawford néni itt lakott, hagyta tönkremenni, apámnak pedig sem pénze, sem pedig kedve nem volt foglalkozni ezzel. Őszintén szólva nagy szerencsém van, hogy lett rá vevő. Egy vagyonba fog kerülni a felújítása.

– Szóval a Wharton Park a tiéd? – kérdezte.

– Igen, ez az én átkom. Miután Crawford néni és nemrégiben apám is elhunyt, én vagyok a következő örökös. A baj csak az, hogy ez az örökség rengeteg adósságból és egy csomó munkából tevődött össze. Mindegy – vonta meg a vállát –, elnézést a panaszáradatért!

– De valahol a szíved mélyén azért biztosan sajnálod.

Még mindig tíz méterre álltak egymástól. Kit zsebre vágta a kezét, és odasétált Juliához.

– Magánemberként egyáltalán nem. Gyerekkoromban csak a szünidőben jöttem ide, úgyhogy érzelmileg nem kötődöm a helyhez. Az uraság szerepköre pedig egyáltalán nem illik hozzám. Ettől függetlenül nem tagadom, jó néhány álmatlan éjszakát okozott, hogy pont nekem kellett meghozni ezt a döntést, és én adom el a családom háromszáz évnyi múltját. De mi mást tehetnék? A birtok teljesen eladósodott, ezért muszáj pénzzé tennem, hogy kifizethessem a hitelezőket.

– Az egészet eladod? – kérdezte Julia.

Kit beletúrt kócos hajába, és felsóhajtott.

– Sikerült kialkudnom magamnak a régi istállóudvart, ahol annak idején a munkások egy része élt, meg néhány hektárnyi földet. Az út felől külön ösvény vezet oda, amit használhatóvá tehetek, így nem kell a főbejáratot használnom, ha jövök-megyek. Az új otthonom egy meglehetősen lerobbant házikó, ahol nincs központi fűtés, és nagyon párásodik – mosolygott. – De a semminél jobb, és már dolgozom a felújításán. Szerintem egészen elfogadható lesz, mire végzek.

– Ott laktak a nagyszüleim, és ott született meg az anyám – mondta Julia. – Én a kis udvaron álló házikókat sosem láttam lerobbantnak és nyirkosnak, bár biztosan azok voltak.

– Hát persze! – Kit elvörösödött. – Jézusom, biztos nagyon fellengzősen hangzott, amit mondtam! Elnézést kérek a lekicsinylő hangvételért! Valójában azért igyekeztem kivonni az eladás alól az istállóudvart, mert szerintem gyönyörű. Tényleg – hangsúlyozta ki –, alig várom, hogy beköltözhessek. Azt remélem, hogy amikor befejeztem a többi pajta és kunyhó felújítását, kiadhatom, és lesz belőle egy kis bevételem.

– Van másik ingatlanod, ahol lakhatsz?

– Hozzád hasonlóan én is sokáig éltem külföldön. Valahogy sosem jutottam el odáig, hogy vásároljak magamnak egy otthont... – Kit hangja elhalkult, a tekintetét elfordította, és kinézett az ablakon. – És erről a darabka erdőről sincsenek jó emlékeim. Elég nyomorult nyarakat töltöttem itt el gyerekkoromban.

– Én imádtam a Wharton Parkban lenni.

– Nos, szép öreg ház, a környezete pedig valóban lenyűgöző – ismerte be vonakodva Kit.

Julia alaposan szemügyre vette a férfit. Látta rajta, hogy jól lebarnult, de nyúzottnak és kimerültnek tűnt.

– Nos, remélem, boldog leszel az új otthonodban – felelte, mivel nem tudta, mit mondjon. – Jobb, ha megyek.

– Nekem pedig, azt hiszem, be kellene mennem az eladótérbe, és valahol hátul kellene mászkálnom.

Egymás mellett sétáltak az elsötétített termeken át az előcsarnok felé.

– Mostanában hol laksz? – kérdezte Kit nyájasan. – Bizonyára valami hatalmas luxuslakásban, amely a Central Parkra néz.

– Nem éppen. Blakeney-ben szálltam meg, egy kicsi, nyirkos házikóban, amit évekkel ezelőtt vettem, amikor mindenki azt mondta, hogy fektessek ingatlanba. Az elmúlt nyolc évben kiadtam nyaralóknak.

– De biztosan van valahol egy másik otthonod. – Kit a homlokát ráncolta. – A hírességek nem észak-norfolki nyirkos házakban ücsörögve jelennek meg a magazinok címlapjain.

– Én nem szoktam magazinokban szerepelni – ellenkezett védekezően Julia. – Egyébként... hosszú történet – tette hozzá, amikor rájött, hogy már közelednek a bejárathoz. Fel kellett még tennie egy fontos kérdést. – Az üvegházak megvannak még?

– Nem tudom – vonta meg a vállát Kit. – Hogy őszinte legyek, még nem jártam a konyhakertben. Nagyon sok volt a tennivaló a park többi részén.

Amikor beléptek az előcsarnokba, Julia látta, hogy a nővére már türelmetlenül ácsorog az ajtóban a vázával.

– Hát itt vagy, Kit! – Egy megtermett nő állította meg őket, akinek pont olyan gesztenyebarna haja és mélybarna szeme volt, mint Kitnek. – Hol jártál? Az árverésvezető sürgősen beszélni szeretne veled egy vázáról. Szerinte elképzelhető, hogy a Ming-dinasztia idejéből származik, ezért ki kellene venned az árverési tételek közül, hogy felértékeltesd a Sotheby’snél.

Julia látta, hogy Kit arcát halovány bosszúság árnyalja.

– Julia, bemutatlak a nővéremnek, Bella Harpernek.

Bella különösebb érdeklődés nélkül mérte végig Juliát.

– Szia! – üdvözölte Juliát szórakozottan, miközben belekarolt Kitbe. – Most azonnal beszélned kell az árverésvezetővel – fordult határozottan az öccse felé, és már húzta is magával.

Kit visszafordult, és futó mosolyt vetett Juliára.

– Örültem a találkozásnak! – kiáltotta, azzal eltűnt.

Julia átszelte a csarnokot a férfi nyomában Alicia felé, aki a távozókat bámulta.

– Honnan ismered? – kérdezte a nővére kíváncsian.

– Kicsodát? – kérdezte Julia, miközben megfogta a felé nyújtott váza másik felét, és együttes erővel lecipelték a kocsihoz.

– Természetesen azt az ijesztő Bella Harpert. Láttam, hogy beszéltetek.

– Nem ismerem. Csak az öccsét, Kitet.

Alicia kinyitotta a csomagtartót, és óvatosan berakták a vázát.

– Úgy érted, Lord Christopher Crawfordot, az örököst?

– Igen, gondolom, most így hívják – helyeselt Julia. – Évekkel ezelőtt találkoztam vele ebben a házban, és most megint összefutottunk.

– Rejtélyes nő vagy, Julia. Gyerekkorunkban nem is említetted, hogy találkoztál vele – ráncolta a homlokát Alicia. Előszedett egy régi esőkabátot, belebugyolálta a vázát, és bepréselte oldalra. – Reméljük, egyben hazaér – mondta, és lecsapta a csomagtartót.

Mindketten beültek, Alicia pedig beindította a motort.

– Megigyunk gyorsan valamit, és együnk egy szendvicset a pubban? – kérdezte Alicia. – Elmesélhetnéd, hogyan találkoztál a megnyerő Lord Kittel. Remélem, kellemesebb ember, mint a nővére! Összefutottam azzal a nővel párszor helyi vacsorapartikon, és úgy bánik velem, mintha még mindig a kertésze unokája lennék. Tiszta szerencse, hogy a legközelebbi férfi örökös kapja meg a címet! Ha Bella fiúnak született volna, szerintem semmi sem állíthatná meg.

– Nem... szerintem Kit egyáltalán nem olyan – felelte Julia halkan. A nővére felé fordult. – Köszönöm a meghívást, de ha nem bánod, most inkább szeretnék hazamenni.

Alicia látta, hogy a húga elfáradt.

– Rendben – felelte –, de hazafelé menet megállunk a boltnál, és feltöltjük a hűtődet.

Julia beleegyezett, de csak azért, mert túlságosan gyenge volt ahhoz, hogy vitatkozzon.

Alicia ragaszkodott hozzá, hogy Julia a kanapén pihenjen, amíg ő tüzet rakott, és elpakolta a helyi szupermarketben vásárolt ételeket. Most az egyszer Julia nem bánta, hogy körbeugrálják. Teljesen kimerült ettől a kiruccanástól, mivel már hetek óta nem hagyta el a lakást. És teljesen felzaklatta a visszatérés a Wharton Parkba, ahogy a Kittel való találkozás is.

Alicia kilépett a konyhából egy tálcával a kezében, és letette Julia elé.

– Készítettem neked egy kis levest. Kérlek, edd meg! – Felemelte a barna borítékot, amelyet a húga korábban az asztalra tett. – Szabad? – kérdezte.

– Persze.

Alicia kivette a festményeket a borítékból, az asztalra tette, és alaposan szemügyre vette őket.

– Bűbájosak – mondta. – Tökéletes ajándék lesz apának. Bekeretezteted?

– Ha időben elkészül, igen.

– Átjössz hozzánk a születésnapi ebédjére jövő hét vasárnap, ugye? – kérdezte Alicia.

Julia vonakodva bólintott, miközben a kezébe vette a kanalat.

– Szívem, megértem, hogy nehéz lesz, és hogy jelenleg nem igazán akarsz nagy családi összejöveteleken részt venni, de tudom, hogy mindenki nagyon szeretne látni téged. Apa nagyon szomorú lenne, ha nem jönnél.

– Ott leszek. Természetesen átmegyek.

– Jó. – Alicia az órájára pillantott. – Ideje mennem, vissza kell térjek a bolondokházába. – Elhúzta a száját, odament Juliához, és megszorította a vállát. – Kérsz még valamit?

– Nem, köszönöm.

– Rendben. – Alicia megcsókolta Julia feje búbját. – És figyelj! Kérlek, ne tűnj el, és ne felejtsd el bekapcsolni a mobilodat! Aggódom érted.

– Itt szinte egyáltalán nincs térerő, de rendben – felelte Julia. Nézte, ahogy a nővére az ajtóhoz megy. – És köszönöm. Köszönöm, hogy visszavittél a Wharton Parkba.

– Nagy örömmel tettem. Csak hívj, és máris jövök. Vigyázz magadra, Julia! – Az ajtó becsapódott Alicia mögött.

Julia álmos és mélabús lett. A félig elfogyasztott levesét az asztalon hagyta, kimerülten felment a lépcsőn, és a kezét az ölébe téve leült az ágyára.

Nem akarok jobban lenni. Szenvedni akarok, ahogy ők szenvedtek. Akárhol vannak is, legalább ők együtt vannak, én viszont itt maradtam egyedül. Tudni akarom, miért nem mehettem velük, mert most nem vagyok sem itt, sem odaát. Nem élhetek, és nem halhatok meg. Mindenki azt akarja, hogy az életet válasszam, de ha megteszem, el kell engednem őket. És arra képtelen vagyok. Túl korai...

3. fejezet

A következő vasárnap, két perccel egy óra előtt Alicia beterelte a családját a szalonba.

– Lissy, kedvesem, igyál egy kis bort! – A férje, Max poharat nyomott a kezébe, és adott egy puszit az arcára.

– Rose, kérlek, most azonnal kapcsolt ki azt az iPodot! – ripakodott rá Alicia a tizenhárom éves lányára, aki rosszkedvűen gubbasztott a kanapén. – És kérek mindenkit, hogy próbáljon meg viselkedni. – Alicia leült a kandallórácsra, és nagyot kortyolt a borából.

Odasompolygott hozzá Kate, a csinos, szőke, nyolcéves lánya.

– Anya, tetszik neked a ruhám? – kérdezte.

Alicia most először nézte meg alaposan az élénk rózsaszín felsőből, sárga pöttyös szoknyából és türkizkék harisnyából álló csiricsáré összeállítást. Kate szedett-vedett benyomást keltett, de erre most nem volt ideje. Alicia apja éppen ebben a pillanatban hajtott be a kocsibejárón.

– Itt van nagypapa! – kiáltotta izgatottan a hatéves James.

– Menjünk ki elé! – visította Fred, a négyéves, és az ajtóhoz szaladt.

Alicia nézte, ahogy a többi gyereke is követi a legkisebbet, és az izgatottságuk láttán a szája elégedett mosolyra húzódott. A gyerekek kinyitották az ajtót, kiszaladtak az udvarra, és körbevették a kocsit.

Néhány másodperccel később George Forrestert az unokái berángatták a nappaliba. A hatvanöt éves férfi még mindig jól nézett ki: vékony volt, dús haja épp csak a halántékánál őszült. A belőle áradó tekintély és önbizalom még azokból az évekből maradt meg, amikor rendszeresen kiállt beszélni a közönsége elé.

George híres botanikus volt – a Kelet-Angliai Egyetem botanikaprofesszora –, és gyakran tartott előadás Kew-ban, a Királyi Kertészeti Társaságban. Amikor épp nem a tudását osztotta meg másokkal, idegen földekre utazott, új fajokat keresett világszerte. És készségesen beismerte, hogy ilyenkor volt a legboldogabb.

George mindig azt mondta a lányainak, hogy amikor belépett a Wharton Park üvegházába, azt remélte, hogy le fogja nyűgözni az ottani híres orchideagyűjtemény, ehelyett azonban rögtön beleszeretett egy fiatal teremtésbe, jövendőbeli feleségébe és a lányai anyjába, akit a virágok között pillantott meg. Mindössze pár hónappal később össze is házasodtak.

George odament Aliciához.

– Szervusz, kedvesem, gyönyörű vagy, mint mindig. Hogy érzed magad?

– Köszönöm, jól. Boldog születésnapot, apa! – felelte a nő, és megölelte George-ot. – Iszol valamit? Van egy kis pezsgő a hűtőben.

– Miért is ne? – A férfi szeme sarkába kiültek a mosoly ráncai. – Igazából elég bizarr azt megünnepelni, hogy egy lépéssel közelebb kerültem a sírhoz.

– Jaj, apa! – feddte meg Alicia. – Ne butáskodj már! Még mindig szerelmes beléd az összes barátnőm!

– Nos, ezt mindig jó érzés hallani, de a tényeken egy cseppet sem változtat. Mától – és az unokái felé fordult – a nagyapátok nyugdíjas.

– Mi az a nyugdíjas? – kérdezte Fred.

James, aki két évvel idősebb és bölcsebb volt, megbökte az öccsét.

– Azt jelenti, hogy öreg, te buta!

– Megyek, hozom a pezsgőt – jelentette be Max Aliciára kacsintva.

– Szóval, milyen nálatok az élet? – George leült a kandallórácsra a lányával szemben, és kinyújtotta hosszú lábait.

– Zaklatott, mint mindig – sóhajtott fel Alicia. – És nálad?

– Nálam is – helyeselt George. – Nagyon izgatott vagyok. Múlt héten felhívott egy amerikai kollégám, aki a Yale-en tanít. Azt tervezi, hogy kutatóútra megy a Galápagos-szigetekre májusban, és szeretné, ha csatlakoznék hozzá. Még sosem jártam ott, pedig mindig el akartam oda menni, már csak Darwin könyve, A fajok eredete miatt is. Legalább három hónapig távol leszek, az biztos, mert megkértek, hogy adjak néhány órát, ha már az Államokban vagyok.

– Szóval eszed ágában sincs lassítani most, hogy nyugdíjas lettél, igaz? – mosolygott Alicia.

Fred felugrott a nagyapja lábára.

– Nagyon király ajándékot vettünk, nagypapa. Egy...

– Fogd be, Fred! Meglepetés – szólt rá Rose, a lenéző tini a kanapéról.

Max visszaért a kibontott pezsgővel, és töltött három pohárba.

– Akkor mindenki egészségére! – George az ajkához emelte a pezsgőspoharat. – A következő hatvanöt évre! – Belekortyolt, aztán megkérdezte: – Julia jön?

– Igen, legalábbis azt mondta. Valószínűleg késik egy kicsit.

– Hogy van?

– Nem túl jól – válaszolta Alicia, és a fejét csóválta. – Múlt hétvégén elvittem a Wharton Parkba, ott vettem neked születésnapi ajándékot. Elárverezték a használati tárgyakat. Úgy tűnt... nos, talán kicsit jobban van, de nem beszél sokat.

– Micsoda borzalmas eset! – sóhajtott fel George. – Olyan... tehetetlennek érzem magam.

– Ahogy mindnyájan, apa – felelte Alicia kétségbeesetten.

– Először az anyját veszítette el tizenegy éves korában, most meg... – George gyámoltalanul megvonta a vállát. – Igazságtalanságnak érzem.

– Rettenetes, és nem tudja az ember, mit mondjon vagy tegyen – helyeselt Alicia. – Juliát annak idején nagyon megviselte anya halála, mint tudod, apa. Elveszítette azt a három embert, akik a világon a legtöbbet jelentették számára.

– Nem említette, hogy visszamegy Dél-Franciaországba? – kérdezte George. – Azt hittem, szívesebben élne a saját otthonában, mint abban a nyomasztó házikóban egész nap.

– Nem. Biztosan nem bírja elviselni a rengeteg emléket. Én is biztosan összetörnék, ha ez a ház hirtelen... – Alicia az ajkába harapott – kiürülne.

– Nagyapa? Van barátnőd? – a rosszkedvet gyorsan szétoszlatta Kate kérdése, aki George térdére mászott.

– Nincs, drágám – kuncogott George halkan. – Nekem a nagyanyád volt az egyetlen.

– Nos, én lehetek a barátnőd, ha akarod – ajánlotta fel a kislány nagylelkűen. – Biztosan magányos vagy egyedül abban a nagy norwichi házban.

Alicia arca megrándult. Kate mindig kimondta, amire a többiek csak gondoltak.

– Nem vagyok magányos, szívem. – George szeretetteljesen megborzolta az unokája haját. – Ott van nekem a kutyusom, Csíra, meg a rengetem növényem, ők az én társaságom. – Magához szorította a kislányt. – De megígérem, hogy ha valamikor barátnőre lesz szükségem, felhívlak.

Alicia az ablakon kipillantva látta, hogy Julia kocsija leparkol a kocsibejárón.

– Megjött. Megyek, köszönök neki, és megkérdezem, hogy van.

– Menj csak, drágám! – helyeselt George, átérezve Alicia aggodalmát.

Alicia a bejárati ajtóhoz ment, és kinyitotta. Miközben ott állt, és várta, hogy a húga kiszálljon a kocsijából, elmerengett azon a tényen, hogy az anyjuk halála óta eltelt húsz év alatt George egyszer sem tette azt, amit a legtöbb férfi ilyenkor szokott, és nem keresett valaki mást a felesége helyett. Alicia emlékezett rá, amikor a sasszemű elvált nők körbezsongták a még mindig fiatal és vonzó apját, ő azonban soha nem mutatott egy csepp érdeklődést sem, mintha nem lett volna szüksége senkire.

Talán, így visszagondolva, néha mégiscsak összejött valakivel, de pusztán testileg. Alicia kételkedett abban, hogy az apja fejében megfordult egyáltalán az érzelmi kapcsolat lehetősége, mivel hitt benne és elfogadta, hogy senki sem léphet a lelki, botanikai és bűntársa, a lányai anyja, Jasmine helyébe.

Mindig arra gondolt, hogy a munka iránti rajongása segített neki betölteni ezt az űrt.

De akkor ez Juliára is igaz lehetne, nem?

Julia kiszállt a kocsiból a kelleténél jó pár mérettel nagyobb kardigánjába burkolózva, és elindult felfelé az ösvényen.

– Szervusz, szívem! Apa már itt van.

– Tudom. Sajnálom, hogy elkéstem. Elveszítettem az időérzékemet – felelte a húga védekezően.

– Nem számít, gyere be! – Alicia a húga jobb karja alatt heverő szögletes csomag felé intett. – Sikerült bekereteztetned a képeket?

– Igen.

– Julia! – Max a sógornője elé sietett, ahogy az belépett a szobába. – Milyen jó látni téged! – mosolygott, és átkarolta Julia fájdalmasan vékony vállát. – Ezt elvehetem? – ajánlkozott.

– Köszönöm.

– Szia, apa! Boldog születésnapot! – Julia lehajolt, és adott egy puszit az ünnepeltnek.

– Drágám, nagyon köszönöm, hogy eljöttél. – George megfogta és megszorította Julia kezét.

– Akkor most, hogy mind itt vagyunk, átadjuk az ajándékokat? – kérdezte Alicia.

– Kibonthatom én őket nagyapa helyett? – kérdezte egy hang a dohányzóasztal alól.

– Szerintem nagypapa elboldogul vele – szólt rá Max a legkisebb fiára, miközben felkapta a vázát, és átadta George-nak. – Ezt a Howards családtól kapod. Szerintem úgy néz ki, mint egy óriási söröshordó – kuncogott a váza két oldalán lévő hatalmas fogantyú felé intve.

George elkezdte leszedni a csomagolópapírt a két apró kéz segítségével, amelyek varázslatos módon egyszer csak előbukkantak a dohányzóasztal alól.

– Nagypapa, ez egy jó nagy virágcserép – jelentette be a kicsi, amikor a váza előbukkant. – Tetszik?

– Gyönyörű – mosolygott George. – Köszönöm, Alicia, köszönöm, gyerekek. – Felpillantott a lányára. – A Wharton Parkból hoztad?

– Igen. – Alicia Juliára pillantott. – Átadod most te az ajándékodat apának?

– Persze. – Julia a dohányzóasztalon heverő csomagra mutatott. – Nyisd ki!

Julia akaratlanul is várakozva figyelte, ahogyan az apja kibontotta az ajándékát. A képkeretező, akihez elvitte a festményeket, kiváló munkát végzett: sárgásbarna szegélyt adott nekik, és azt javasolta Juliának, hogy egyszerű, fekete fakeretbe foglalja őket.

– Nahát, nahát, nahát... – George hangja elhalt, miközben végignézte a képeket. – Ezek is a Wharton Parkból származnak? – kérdezte végül.

– Igen.

George némán ült, próbálta megfejteni az őt zavaró rejtélyt. Az egész családja őt nézte. Végül Alicia törte meg a csendet.

– Nem tetszenek?

George Juliára nézett fel, nem Aliciára.

– Julia, imádom ezeket a képeket, mert tudod... – elmosolyodott, és titokban kitörölt egy könnycseppet a szeméből – meg vagyok győződve róla, hogy anyukád festette őket.

Az ebédlőasztalnál a társalgás arról folyt, hogyan kerülhettek Jasmine festményei a Wharton Park árverésére.

– Biztos vagy benne, hogy ezek anya festményei? – kérdezte Alicia.

– Drágám, meg vagyok győződve róla – jelentette ki George, miközben beleszúrt az Alicia által készített, tökéletes marhasültbe. – Amikor először megpillantottam anyukátokat, a nagyapátok üvegházában ült a vázlatfüzetével meg a vízfestékes üvegeivel. Később pedig, amikor együtt utazgattunk, és érdekes fajokat találtunk, én jegyzeteket készítettem, ő pedig lefestette a virágokat. Felismerem a stílusát. Ha hazaérek, tüzetesebben megvizsgálom őket, és összehasonlítom a többi festményével. Julia, nem is adhattál volna ennél szebb ajándékot – mosolygott George szeretetteljesen a lányára az asztal fölött.

Miután a nappaliban megitták a kávéjukat, Julia felállt.

– Megyek, apa.

– Máris? – kérdezte George.

– Igen – bólintott Julia.

George a keze után nyúlt.

– Látogass meg valamelyik nap, jó? Szeretnélek látni és beszélni veled.

– Jó – egyezett bele Julia, pedig mindketten tudták, hogy erre nem fog sor kerülni.

– Nagyon köszönöm a festményeket, drágám. Tényleg sokat jelentenek nekem – tette hozzá George.

– Azt hiszem, ezért a véletlennek tartozunk hálával, mert nekem fogalmam sem volt róla – felelte Julia. – Sziasztok, gyerekek, hamarosan találkozunk! – integetett.

– Szia, Julia néni! – kiáltották a gyerekek kórusban.

Alicia elkapta a húga kezét, amikor Julia kilépett az ajtón.

– Igyunk meg egy kávét jövő héten! – javasolta.

– Majd hívlak. És nagyon köszönöm az ebédet. Szia! – tért ki a válasz elől Julia, és megpuszilta a nővérét.

Alicia becsukta az ajtót, és felsóhajtott.

– Tudom, Lissy. Még mindig pocsékul érzi magát – sóhajtott fel Max, és átölelte a nőt.

– Igen – helyeselt Alicia. – De nem segít magán, csak egész nap abban a nyomorult viskóban ücsörög. És ennek már több mint hét hónapja.

– Nos, ezt nem lehet erőltetni – sóhajtott fel Max. – Ma legalább mondott néhány szót. Mindegy, nagypapa itt marad vacsorára, és az én feladatom a mosogatás. Menj, polcold fel a lábadat, drágám, és beszélgess apukáddal!

Alicia visszament a nappaliba, és leült. Örömmel nézte, ahogy az apja a két unokájával kirakózik. Rose felosont az emeleti szobájába, Kate pedig a hangok alapján a konyhában segített Maxnek. Alicia a tüzet nézte, és az újonnan felfedezett orchideafestményekre és Juliára gondolt.

Amikor az anyjuk tragikusan fiatalon elhunyt petefészekrákban, Alicia – mivel ő volt az idősebb, és már tizennégy évesen is folyton gondoskodott másokról – minden tőle telhetőt megtett, hogy anyáskodjon a húga fölött. George sokszor volt távol, előadásokat tartott, vagy növényeket gyűjtött; Alicia pedig úgy érezte, hogy az apja igyekszik minél kevesebbet otthon lenni. Tudta, hogy ő így dolgozta fel a felesége halálát, és nem panaszkodott a hiánya miatt.

Jasmine halála utána Julia magába fordult. Alicia látta a húga arcára kiülő fájdalmat. Ám akárhogy igyekezett is segíteni neki és megvigasztalni őt, Julia már a kezdetektől úgy viselkedett, mintha neheztelne Alicia jószándékú védelmezéséért. Amikor eljöttek a nehéz kamaszévek, Julia nem volt hajlandó beszélni a nővérének az iskoláról, a barátairól vagy a fiúkról, falat emelt a magánjellegű gondolatai köré, és minden szabadidejét azzal töltötte, hogy a technikáját tökéletesítse a zongoránál.

Alicia igazából egy idő után úgy tekintett a „fogsorra”, ahogy a dolgozószobában álló pianínót nevezte, mint riválisára a Julia szeretetéért folytatott küzdelemben. A felelősségérzete pedig – az anyja utolsó kérése az volt, hogy vigyázzon a húgára – felülírta a saját akaratát és szükségleteit. Tizennyolc évesen Alicia bejutott a Durham Egyetem pszichológia szakára, de Julia akkor még középiskolába járt. Habár volt házvezetőnőjük, aki minden ház körüli teendőt elvégzett, és náluk is lakott, amikor George úton volt, Alicia úgy érezte, nem hagyhatja egyedül a húgát. Így hát inkább a norwichi egyetemre iratkozott be, majd később, abban az évben, amikor Julia bejutott a Királyi Zeneakadémiára, és Londonba költözött, megismerkedett Maxszel.

A természetellenes, néha magányos gyerekkora miatt Alicia gyakran álmodozott férjről, nagy családról és egy tágas házról, ahol mindenki elfér. A húgával ellentétben, akit ugyanúgy vonzott az utazás, mint az apjukat, Alicia biztonságra és szeretetre vágyott. Max megkérte a kezét, és hat hónapon belül összeházasodtak. Egy éven belül pedig terhes lett Rose-zal, és azóta azzal foglalkozott, hogy megadja a gyerekeinek mindazt, amit ő nem kapott meg kis korában.

Lehet, hogy a múltja miatt beszűkült a látóköre, de Alicia nem bánta. A húga folyamatos apátiáját viszont már nehezére esett elfogadni. Amikor Julia karrierje elindult, és igazi híresség lett a komolyzenei világban, Alicia ritkán hallott felőle. Hét hónappal ezelőtt azonban a húgának megint szüksége volt rá, és Alicia azonnal ott termett, elhozta őt a norfolki otthonába, és próbált vigaszt nyújtani neki. Ám még mindig ugyanazt a távolságtartást és mélyen megbúvó feszültséget érezte kettejük között, amit régen.

Ahogy húsz évvel ezelőtt, úgy most sem tudta, hogyan jusson el a húgához.

– Anya, muffint sütök vacsorára. Hol van a tálca, amire rátehetem?

Alicia felnézett, és Kate-et pillantotta meg a nappali ajtajában. Felocsúdott a gondolataiból.

– Jövök, drágám.