Ösvény az időben

Demeter Attila

Tags:

Sci-Fi, alternatív, történelem, napjaink, történelme, közelmúlt, akció, kaland, krimi, romantika, tudományos-fantasztikus

Sci-Fittt alternatívttt történelemttt napjainkttt történelmettt közelmúltttt akcióttt kalandttt krimittt romantikattt tudományos-fantasztikusttt

Ösvény az időben

Ezeréves őrszolgálat 2.

Demeter Attila

2022

Minden jog fenntartva

Második kiadás 2026

ISBN: 6610000104628

.

Első fejezet – A tűz csókja

– 1 –

Gábor befordult a félbehagyott metróvonal egyik benyílójába, és a betonfalnál félig ülő, félig fekvő; hátával a falnak támaszkodó, karcosan lélegző embert talált. A homályban inkább csak hallotta, ahogy nyögdécsel, küzd a levegővétellel és igyekszik életben maradni.

– Sámán! Te vagy? – kérdezte, pedig a sötét folyosó beszögellése mögötti gyenge fényben is felismerte az öreget a fejére csatolt hajpántról.

Gábor hallotta egyszer tőle a teljes nevét, akkor ismerkedett meg vele a felszínen, egy igazoltatás során. Egymás mellett álltak több elfogott ember társaságában, a falat bámulták, és fennhangon sorolták az adataikat az intézkedő katonáknak. Nevüket, születési dátumukat és – a szerencsések – a lakhelyüket. Ketten Gyulával, a becenevén Sámánnal abban a kétes örömben részesültek, hogy bírtak lakással. A fűtőanyagok árának egekbe szökése után, a fagyos tél idejére mégis az alagútrendszer menedékébe szorultak.

A falnak támaszkodó öreg megmozdult, erejéből félig sikerült, kétségbeesett próbálkozásra futotta.

– Maradj csak! – Gábor egy intéssel türelemre késztette, aztán körbevizsgálta a nehezen mozgó, kiszáradt embert. Kereste, miképpen segítsen rajta.

– Hideg a padló – állapította meg. – Miért pont itt kerestél magadnak helyet? A Gőzfürdőben melegebb van.

Gőzfürdőnek nevezték az alagút Duna alatti szakaszát. A Gellért tér környékén termálforrások mellett haladt a megépítendő pálya, amelynek pár hónapja megszüntették az őrzését.

– Haza… haza akartam menni – nyögte ki nehezen az öreg.

Gábor megigazította a könnyűvé vált testet, ne zsibbadjon a mozdulatlan üléstől, azután elrendezte a ruhafoszlányokból meg zsákvászonból rögtönzött takarót, ne fázzék a vékony csontú ember. Könnyedén emelgette az öreget. Gábor elmúlt hatvanöt, az eltelt ínséges idők ugyanúgy megviselték, ahogy az alagútban bárkit, mégis jobb állapotban vészelte át a telet, mint a falnak dűlve krahácsoló és nyilvánvalóan bajban lévő vénség. Sámán évei az övénél láthatóan nagyobb számban koptak.

– Kérsz vizet?

Sámán bólintott. Gábor letekerte a kupakot a hátizsákjában hordott műanyagflakonról, és megitatta az öreget.

– Miért mennél haza? – érdeklődött a vénembertől. Az öreg, ahogy tudta, a sötétben követte segítője tekintetét.

– Dolgom… – fáradtan elakadt a beszédben. – Dolgom van – fejezte be újabb nekifutással.

– Hideg van odakinn, akár a sarkvidéken. Éppen most jutnak eszedbe halaszthatatlan dolgaid?

Sámán bólintott.

– Megfagynál otthon.

Mindössze gyenge fejcsóválásra telt válaszképpen.

– Maradj itt! Szerzek ennivalót.

Az öregnek szemlátomást nem maradt jártányi ereje, a szokványos társalgási hangnem mégis kihozta Gáborból ezt a marasztaló mondatot, pedig védence hogyan mehetne bárhová ilyen állapotban?

Félóránál többe tellett, mire visszaért. A segélyelosztónál járt, ott váltott be maradék utalványaiból kettőt, az értük kapott kukoricakenyeret meg hamis húskonzervet hozta el a betegnek. A nadrágjára varrott keskeny tokból előhúzta az élete megvédésére is alkalmas hosszú kést, kenyeret szelt, aztán felbontotta a konzervet, és a másik ember kezébe adta. Sámán lassan, kedvetlennnül harapdálta az ennivalót.

– Majd odaadom a jegyeket – nyugtatta meg Gábort két elrágcsált falat között.

– Hagyd csak! Van otthon tartalékom – hazudta.

A távolból, az alagútrendszer megszokott zsongása mögül, zavaros lárma szűrődött feléjük, lábdobogás, kiabálás. A betonfalak visszhangoztak, megsokszorozták a zajt, a ricsajból kisvártatva néhány felismerhető hang szűrődött ki.

– Álljon meg! – Rövid, katonás felszólítás csattant, többször ismételgetve egymás után két különböző hangon.

Dulakodás hallatszott. A lármából úgy tűnt, mintha akadályokat kerülgetnének az üldözők, bizonyára ellenségeskedve nyitottak utat előttük az alagútlakók.

Egy szürke árny szaladt el a kis benyíló szája előtt, aztán a menekülő felismerte az alkalmas rejtekhelyet. Megtorpant, gyorsan visszafordult, és beugrott a kitérőbe.

– Ne áruljatok el! – Vékony, sudár termetű, ősz hajú asszony kért bebocsátást hozzájuk. – Két borbáró kerget, és nem örülnék, ha elkapnának.

Gábor teketória nélkül elkapta a nő karját, és berántotta a félhomályba.

A csőlakók közös tulajdonuknak tekintették az alagutat, ezt hozta magával a barlangrendszer igazi használói között kialakult szolidaritás. Mindenki segített mindenkinek, pedig néha veszekedtek, olykor még verekedtek is. Megesett, hogy az életben maradásért élelmet, ruhát loptak egymástól. Aki a borbárók elől menekült, az számíthatott a segítségre.

A katonás léptek egyre közelebbről csattogtak a töredezett, nedves betonaljzaton. Az asszony szusszant két mélyet a nedves levegőből, lassan csendesült zihálása. Visszafojtotta lihegését, kínlódva palástolta, hogy pár másodperccel korábban még menekült.

– Ülj le oda, és támaszkodj a falnak! – biccentett Gábor a fejével az egyik homályosabb sarok felé. – Tégy úgy, mintha beteg lennél!

A két katona túlfutott a benyílón, és ugyanúgy megkésve fordult vissza, mint ahogy korábban a menekülő tette ugyanezt.

Megálltak a barlang szája előtt. Egyikük, egy magas, vékony, fekete hajú, bajuszos felkapcsolta lámpáját, és bevilágított a sötétbe.

Sámán összeszedte fogyóban lévő erejét, és rájuk mordult.

– Oltsd el a francos lámpádat borbáró! Beteg vagyok, és zavar a fénye.

– Őrmesternek szólíts! – dohogott a katona. – Ne nevezz borbárónak!

A másik összekoszolódott és meggyűrt takarót tartott maga előtt ügyetlenül.

– Egy asszonyt keresünk.

A szöveten hatalmas kék-fehér-piros négyzetben virított a felirat „Gift of the american people.”

– Ezt a plédet akarta ellopni a raktárból.

A takaró még azokban az években érkezhetett, amikor az amerikai nép alamizsnát osztogatott, és a hatalmas ország boldogult a mások adományai nélkül.

Gábor megvetően nézett rá. – Kioszthatnátok a fagyoskodók között – dünnyögte. – Vigyázzatok jobban a vackaitokra!

– Csőlakó! Azt hiszed, én használom? – dühöngött a katona. – Nektek küldték az amcsik, a tiétek.

– Akkor menj és takard be a beteget! – késével a földön kuporgó Sámán felé mutatott.

– Noná! És mi lesz a leltárral?

– Mégsem mi használjuk, hanem ti? Leltározósdit játszotok vele?

– Ne vitatkozz! – rivallt Gáborra a magasabbik. – Ki az ott? – villantotta fenyegetően a lámpa fényét a falnak forduló, kókadtnak látszó menekülő felé. – Gábor lassan, kerülve a feltűnő óvatosságot, mégis határozottan útját állta a fénysugárnak.

– Ne hadonássz a lámpáddal borbáró! Figyelmeztettünk az előbb! – az asszonyra mutatott. – Ő is beteg, és bántja a fény a szemét. Aludna kicsit, ha engednéd. – Kését, amellyel az imént a kenyeret vágta, fenyegető tartásban emelte maga elé. A katona csodálkozott és dühösen méregette.

– Rám támadsz? – Hangja komoran, ugyanakkor tartózkodóan hangzott. – Ezért lelőhetnélek.

Egy ideig csendben méregették egymást.

– Asszonyod meg gyerekeid vannak-e? – szedte össze újra az erejét Sámán. – Gondolhatnál rájuk.

A bajuszos töprengett, majd felé fordult. Lámpájával fénykört rajzolt a vénség feje köré, erre az gyorsan a szeme elé kapta a tenyerét.

– Kapcsold ki azt a rohadt lámpát! Azt akarod, hogy a kölkeid csak az özvegyi nyugdíjat kapják utánad? – vicsorgott felé Gábor. – Ne várd ki, amíg újra figyelmeztetlek! – aztán megvetően hozzátette: – Borbáró! – a hangja kifejezetten vészt jóslóra változott.

– Újak vagytok errefelé. Ugye? – Sámán hangja úgy csengett, mintha kezdene erőre kapni. – A régiek tudják, hogy az alagútban veszélyes kettesben mászkálnotok.

Gábor kezében, a félhomályban villant egyet a kés, a két katona jobbnak látta, ha hátrébb lép. A lámpát bekapcsolva hagyták, de gondot viseltek rá, ne világítsanak vele a szemébe senkinek.

– Ne gyere mostanában a felszínre! – fenyegetőzött a plédet tartó katona a biztonságos távolból. – Ott kisebb szád lesz, fogadok.

– Erre akkor fogadj, ha odafenn találkozunk! – Gábor felbátorodva, egyre dacosabban ellenkezett velük. – Most annak jött el az ideje, hogy békén hagyjatok végre bennünket! Kotródhatnátok a dolgotokra!

A katonák megint távolodtak egy lépést hátrafelé.

– Jegyezd meg a hallottakat! – fenyegetőzött tovább, a pléd mögül a magasabbik. – Ne találkozzunk odafenn!

Gábor a lába elé köpött.

– Hidd el, az neked lesz a legjobb! – a határozottság jegyében megint hozzátette a megvető titulust. – Borbáró!

A két egyenruhás végre eltakarodott. Belátták, hibáznának, ha tovább kötözködnének.

– 2 –

– Köszönöm a segítséget – tápászkodott fel a nő.

A borbárók lámpájának fénye eloszlott a távolban, és Gábor félhomályhoz szokott szeme visszanyerte látóképességét. Az asszonyra nézett. A sziluettjét nagyjából látta, az arcvonásait rejtette az alagút homálya, viszont az alak, a hosszú haj és a hang ismerősnek tűnt.

– Anna? – kérdezte bizonytalanul.

A nő feléje fordította a fejét, tekintete birkózott a félhomállyal. A bejárat mögötti folyosó vészlámpáinak derengő fénye még jobban zavarta, mint Gábort az egyenletes fénytelenség.

– Ismersz? – tekintete a homályt fürkészte. – Banos? Te vagy?

– Igen.

– Éppen itt botlok beléd? – röstelkedés bujkált a hangjában. – Mikor a legutóbbi érettségi találkozón láttál, gondoltál volna arra, hogy legközelebb takarólopásban segédkezel?

– Efelől ne legyen gondod! – nyugtatta meg a férfi. – Magam is lopok tőlük, ha úgy adódik. A sajátomat lopom vissza.

Közelebb lépett Annához.

–Szívesebben találkoznék veled jobb helyen, sajnos a jobb helyek mostanság zárva tartanak.

– A mi életünkben azt hiszem, ez csak rosszabb lesz – legyintett keserűen az asszony.

– Lesz ez még egyáltalán jobb bárkinek az életében?

A szemük egyre jobban megszokta a homályt, és végre ráleltek egymás ismerős vonásaira. Az ötévente ismétlődő találkozókon, arcon csókolták egymást, a hűvös alagút most idegen viselkedést ajánlott nekik. Az öregkorukra kialakult bizalmas viszony elenyészett a szokatlan környezetben, végül mégis megfogták egymás kezét. Nem férfiasan, jobb kéz jobb kezet keresve, hanem másként, úgy, ahogy fiatalon, míg ugyanannak az osztálynak a padjait koptatták, soha.

Másikat kutató tekintetük a sötétben hallgatott az érzelmeikről.

Csak álltak szemtől szemben, kéz a kézben.

– Ismeritek egymást? – tette fel a láthatóan felesleges kérdést a Sámán.

– Együtt érettségiztünk – felelte Gábor.

– Előtte meg együtt nyomtuk az iskolapadot négy éven át – egészítette ki Anna.

– Olykor egymás mellett ültünk.

Az öregember felemelkedett fektéből, érdeklődése éledezett és ez visszaadta életerejét.

– Szerelmesek voltatok egymásba?

A két másik tűnődve gondolkodott. Először Gábor tért magához.

– Én fülig – árulta el. – Az emlékeim szerint ez eléggé egyoldalú maradt.

– Nem tudom, miért – toldotta meg az asszony.

Gábor megvonta a vállát, és közben elengedte a nő kezét.

– Akkor egy kis hülyét láthattál bennem.

Anna elmosolyodott az emlékek felbukkanásától.

– Tizenöt múltam, és játszottam előtte az eszem. Ő már nő volt – az ősz férfi félig a Sámán felé fordult, úgy beszélt. – Virított a tojáshéj a fenekemen. Mire benőtt a fejem lágya, elment a vonat.

– Ne hidd, hogy nem figyeltem fel rád, csak éppen eltévesztetted az irányt. Ha más úton indulsz eljutottál volna hozzám.

Eltávolodtak egymástól, a vénember visszahanyatlott az alagút fala mellett, hullámpapírból rögtönzött fekhelyére.

– Elszalasztottátok a lehetőséget – motyogta. – Mással is megesik.

– Kérsz almát? – Anna szép, nagy gyümölcsöt kotort elő vattakabátja számtalan zsebének valamelyikéből, és az öreg felé nyújtotta. Az megrázta a fejét.

– Ne vesztegesd rám – egyezkedett rezignáltan. – Ha kérhetek tőletek valamit, akkor egyetlen szolgálatot kérek.

– Mi legyen az Táltos? – Anna halk nyögéssel letérdelt az összekucorodott ember mellé. Helyezgette sajgó, reumás térdeit, és közel hajolt az öreghez.

Sámán néma maradt. Megint úgy nézett ki, elszállt belőle minden erő, kis idő elteltével azután összeszedte magát. A babonás tisztelettel neki tulajdonított varázserő, ha létezett valaha, vagy erősen megkopott, vagy a maga irányában hatástalan maradt. Meglehet, a gyógyítást, amely miatt az egész városban tisztelték, kizárólag másokon alkalmazhatta.

Kabátja alól vékony, bőrbe kötött füzetet vagy inkább kis könyvet kotort elő.

– Ne éljen túl engem – ujjaival végigpörgette a lapokat. – Égessétek el!

– Miért készülsz a halálra? Odébb van az még.

Sámán felvillanó pillantással nézett rá. – Nincs időm ostobaságokra! – gyenge energiáihoz képest élesen csattant a hangja.

– Fogjátok! – az asszony felé tolta a vékony kötetet. – Keressetek egy kályhát, és rakjatok benne tüzet vele! Megmelegszetek kicsit a lángja mellett.

Anna tétova ujjakkal vette át a megkopott dokumentumot. – Nyílt tűz megteszi?

– Nem! – megint élesen csattant a válasz. – Kályhában vagy kandallóban égessétek el! Mindenképpen zárt tűzhelyben!

Megint elfogyott az energia az öregből, és visszahanyatlott a foszlott hullámpapírra.

– Nálam nincs otthon kályha. Gázzal fűtenék, ha akadna még kvóta az utalványomon – magyarázta a nő.

– Nálam van – szólt közbe Gábor. – Jöttek a nehéz évek, és visszaállítottam a széntüzelést a szobában. Persze mostanra nekem is elfogyott a tüzelőm – legyintett lemondóan.

– Itt van ez – nyújtotta erőtlen kezében a könyvet. – Legalább megmelegszetek mellette pár percre. Égessétek el!

Másik kezével a rá jellemző fejpántot bontotta ki zsírosodó hajából.

– Ezt is.

Anna és Gábor dermedten néztek rá. Úgy vélték, a gesztussal a varázserejéről mond le. A régi ábrákkal díszített pánt, nagy erejű talizmán módjára tartozott hozzá.

– Vegyétek el! – nyöszörögte halkan, mégis határozottan.

– Hadd vigyünk orvoshoz! – ajánlotta Anna.

Az öreg legyintett. – Felesleges. Senki sem tud engem meggyógyítani, és miért vesződne velem bárki? Elkoptam, elhasználódtam. Egyszer, ha lesz egy másik életem, akkor tovább dolgozom.

A hosszú beszédtől elfogyott a levegője.

– Induljatok! Szerezzetek gyújtóst, és ha lobog a láng, égessétek el!

Anna öreges, lassú mozgással lehajolt, megigazgatta a kopott ruhákat, rongyokat, amelyekkel az öreg betakarta magát.

– Megtesszük Táltos – ígérte halkan, szinte a férfi fülébe súgva. – Rajtunk nem múlik a lelked üdve.

– A te istened áldjon meg! – intett Gábor a vénség felé, és felsegítette guggolásából a nőt.

– 3 –

Lihegve érkeztek meg a felszínre vezető, hosszú lépcső tetejére.

– Ezt a lépcsőmászást nem a hatvanöt éveseknek találták ki – panaszkodott Gábor.

– Egy-két évvel ezelőtt felszaladtam volna ide – szuszogott Anna. – Most, mintha fáradékonyabb lennék. Elkoptam én is.

Mielőtt fenn, a Vorosilov téren kiléptek a félkész metrólejáratnak, az egyetemi épületbe vájt biztos menedékéből, Gábor a tekintetével óvatosan körbepásztázott a Kálvin tér felé. Leheletük szinte megfagyott előttük a hidegtől a levegőben.

– A két borbáró! – A villamosmegálló túloldalán tébláboló egyenruhások felé mutatott. A csőlakók ösztönszerű figyelme megóvta őket attól, hogy a karjaikba fussanak.

– Lesnek ránk – suttogta dideregve Anna.

Kimelegedtek a felfelé vezető úton, és a termálforrások mellett húzódó alagút langyos melege után mellbe vágta őket a télvégi időjárás dermesztő hidege. Éppen ez kergette őket le a mélybe. A lakásukat telente elhagyták, és a hajléktalanok életét élték. Mióta elviselhetetlenül magasra emelkedett a fűtőanyagok ára, mindkettőjüknél kikapcsolták a gázt. A nyugdíjasok hozzájuk hasonló tízezreivel együtt elfogyott a közüzemi számlákra félretett pénzük.

Gábor körbenézett az idegen hadseregtől megszállt város kora délelőtti forgalmában. A járdán sokan igyekeztek dolguk után, a villamosmegálló járdaszigete zsúfolásig megtelt. A Negyvenhetes régen elment, a Negyvenkilences mostanában állítólag műszaki okok miatt nem közlekedett. Sokan sejtették, ezt a propaganda sulykolja, és más okozza a járat megszűntetését. Valószínűleg dezertőrök robbantották fel egy szakaszon a pályát.

A tömegben könnyen eltűnhetnének a megállóig vezető úton, de a benzinhiány miatti gyér autóforgalomban fedezék nélkül vágnának át a járdaszigetig vezető métereken. Vissza az alagút felé mehetnének, ott a hatóság aránytalanul nagy erőkkel érvényesítheti a felszínen megszokott erejét, azonban teljesíteni akarták a haldokló kívánságát.

A házfal mellett fiatal fiúcska ugrándozott. Magát mozgásban tartva védekezett a hideg ellen. Vastag kabátja, amely lötyögött a vállain, az üllői úti Kínai Laktanya katonáinak raktárából kerülhetett elő, ki tudja milyen ellenszolgáltatásért cserébe. A kínaiak elfoglalták a korábbi megszállók helyét, és precízen átvették a szokásaikat. Mindent elloptak, eladtak a raktáraikból. Méltatlanul viselkedtek a világ leggazdagabb országának lebírhatatlan hadseregéhez mérten.

– Kérsz almát? – Anna nyilván belebotlott valahol egy láda almába, így találhatott most minden zsebében gyümölcsöt. Olyan dolog lehetett ez is, mint a pokróc, amelynek elemelésében a két borbáró megakadályozta. Egy ilyen hirtelen elővarázsolt almát kínált oda a tíz év körüli kisfiúnak. A gyerek a gyümölcs után kapott, ám az hirtelen eltűnt Anna vattakabátja alatt.

– Ára van!

– Mit kérsz érte? – nézett rá gyanakvóan a fiúcska.

– Látod azt a két nyomorultat? – a szemközti járda felé intett, az ott ácsorgó egyenruhásokra mutatott. Közülük az egyik éppen a mobiltelefonján csevegett, valószínűleg a felettesének tett jelentést.

A kölyök bólintott, és gyanakodva lesett a két öregre.

– Minket keresnek.

A fiú némán toporgott.

– Tovább kellene mennünk. Ha elindulunk a járdasziget felé, elkapnak – megint előbújt az alma a ruha alól. – Itt maradunk, míg befut a villamos. Akkor tereld el a figyelmüket!

A kisfiú gyanakvóan biggyesztette le az ajkát.

– Oké! Megteszem, aztán lelépsz az almáddal együtt.

Anna közelebb nyújtotta a gyümölcsöt.

– Bízom benned. Odaadom, és ha elérkezik az ideje, bemutatod a tudományodat. Rendben?

– Két borbárót futtassak meg? – fordult a túlsó járda felé. – Semmiség – elvette az almát. – Nem verlek át, ne félj! – füttyentett egyet, és mintha a föld alól kerülne elő, megjelent a cimborája, egy még kisebb gyerek, látszatra az öccse. Sugdolóztak keveset, aztán köszönés nélkül elindultak az úttesten a szemközti járda felé.

A katona a beszélgetés végén éppen eltette a mobiltelefont. A fiúcska megállt előtte, tőle pár lépés távolságra. Hetykén zsebre vágta a kezét, félrehajtotta a fejét, és oldalról sandított a hórihorgas zsarura.

– Rosszul aludtál? Túró Rudi!

Az egyenruhás dühösen kapta oda a fejét.

– Ne szemtelenkedj te kölök, mert letépem a füled!

– Ki kérdezett téged, borbáró? Ott áll mögötted az öcsém, hozzá szóltam.

A katona hirtelen felé mozdult, a sokkal fürgébb kisfiú könnyedén odébb szökkent.

– Ne tegezz, te szarházi! És ha még egyszer azt hallom tőled, hogy borbáró, beviszlek az őrsre.

– Hé! Borbáró! – hallatszott a háta mögül, a kisebbik gyerek vékony hangján. – Ne álld el az utamat!

A járókelők rosszallóan nézték az affért, és némán kerülgették a kis csoportosulást. Legtöbbjük a két gyerekkel szimpatizált, megvető pillantásokkal méregette a kölyköket egzecíroztató fogdmegeket. A többség mégis távolmaradt a konfliktustól.

A két katona ismerte a tömeg tűrőképességét. A zaklatott emberekben könnyen fellobban a düh, nem tehettek a két gyerekkel akármit. Csakhogy nehezen viselték az egyenruhájukkal szembeni tiszteletlen viselkedést. Ketten két irányba indulva egyszerre kergették a csínytevőket, de ők jóval fürgébben futottak náluk. A járdán sodródó tömeg valahogy mindig úgy mozdult, hogy a gyerekek akadálytalanul futhassanak, az egyenruhásoknak ellenben csak lökdösődés árán sikerült a nyomukban maradni. Egyenlőtlen feltételekkel zajlott a fogócskázás, de a dühös borbárók ragaszkodtak az egyenruhájukhoz tartozó joghoz. Üldözték a rajtuk esett sérelmet.

Egyre távolabb kerültek a két pernahajdertől.

Anna és Gábor szomszédságában két nő beszélgetett.

– Nézd! A Boros miniszter úr kopói gyerekekre csaholnak.

– Másra képtelenek. Betörőkkel még biztosan nem néztek szembe.

Anna arcán elégedettség tükröződött.

– Jól megfuttatják a két zsernyákot – súgta Gábor felé.

– Remélem, baj nélkül megússzák! – felelte a férfi, és indult a megállóba befutó tömött villamos felé.

Anna nevetett, és korához képest ránctalan arcán, széles mosoly futott szét.

– Sosem érik utol azt a két kölköt.

– 4 –

Lassan, keservesen sikerült felnyomakodniuk a tömött járműre.

– Van jegyed? – nézett Anna a férfira.

– Nyavalyát – morogta Gábor. – Van pár érmém. A metrón elhasználhatjuk, ha muszáj, a villamoson bliccelünk.

Anna bólintott. A bliccelés kockázat nélküli utazásnak számított. Az ellenőrök csak óvatosan, és végszükség esetén kötöttek bele a rongyos ruhát viselő nyomorultakba. Munkavágy nélkül, ímmel-ámmal vizsgálgatták a jegyeket.

A huzatos járművön ugyanúgy fáztak, mint kint az utcán. Összehúzták magukon kopott ruhájukat, lehelgették ujjaikat.

– Kutya hideg van.

Az ablakon kívül lassan húzott el mellettük a Kálvin tér nagy biztosítópalotája. A hatalmas belövések nyomait, amelyek a kétezer nyolcas harcokban keletkeztek, nagy plazmaképernyőkkel takarták el. Hideglelős látványt keltettek a monitorokon a reklámfilmek a félmeztelen strandolókkal. Kevesekhez szóltak a hirdetések. Kétezer tíz nyarán alig lesz az embereknek pénze a trópusokon töltött üdülésre. Az egész világ a minden országot érintő atomháborúra készül. Ki indulna ilyen körülmények között nyaralni? A képek alján futó kínai írásjegyek arról beszéltek, a mezei polgárok helyett a gyárak és üzemek vezetőinek szánták a hírverést.

– A franc egye meg! – Gábor a több méter magasba függesztett képernyő kék egét és a tengerpartot bámulta. – Nyomják ezeket a rohadt reklámokat, mintha bárki befizetne a méregdrága hoteljeikbe.

– Hadd nyomják – legyintett Anna. – Júliusban a fagylaltért sorban álló nyaralók helyett deszant bakancsok meg kétéltű járművek állnak majd a pálmafák alatt, és a fürdők közül a vérfürdő lesz a leggyakoribb.

Noha ez realitásnak számított, a férfi szinte dacból, távol tartotta a képzeletétől az atomcsapások gondolatát. Tudta, a bombák után a véres géppisztolysorozatok helyett másfajta nyomorúság pusztítja az embereket. A katonák test elleni verekedése hiányzik majd a következő háborúból. Sok ezer kilométer távolságban, földbe ásott bunkerek csatáznak egymással, és az elhulló milliárdnyi ember nem nézhet a szemébe az ellenségnek. A Moszkva és Mumbay felett pár éve felrobbantott két bomba ezt bizonyította.

Az asszony másról akart beszélni.

– Még legalább egy hónap van addig, mire legalább nagyjából felmelegedhetünk. – Kitartóan nézte a kék tenger partján, a barátságos szellőben hajladozó pálmafákat, míg végre eltűntek előlük az óriási plazmaképernyők. A villamos bekanyarodott velük a Nemzeti Múzeum elé.

– A Sámántól kapott tüzelő alig számít többet, mint egy nagydoboz gyufa.

Gábor legyintett.

– Mellékes. Megígértük, hogy eltüzeljük a holmiját.

– Vajon miért kérte tőlünk éppen ezt?

Gábor vállat vont.

– Kicsit hibbantnak tartották őt mindig.

– Te is?

Újabb vállvonás.

– A sámános hókuszpókusz sosem vonzott, túl racionális vagyok a mesékhez, de tisztelem őt. Szerintem nem akarja, hogy avatatlan kezekbe kerüljön a napló, és ezért kérte, hogy égessük el. Amennyi egyéb dolgunk van, attól könnyedén teljesíthetjük a kívánságát.

Gábor szórakozottan végigpörgette ujjaival a lapokat, és meglepetten látta, az írás számára olvashatatlan.

– Mutasd! – nyúlt utána Anna. – Ez idegen szöveg.

A füzetet kinyitva, teljesen ismeretlen betűk kerültek eléjük.

– Rovásírás – tanakodott Gábor. – Tán a titkait írta ide.

Végigfutott néhány oldalt, ismeretlen jeleket látott mindenhol.

– Az egész ebből áll. Mire menne vele a megtaláló?

– Mindegy – felelte Anna. – Azt kérte, égessük el!

A villamos döcögött, rázkódott, míg átvergődött a Rákóczi úton, és a Tanács körút házai között továbbvitte őket az Engels tér metrólejárata felé. A középső ajtó környékén feltűnt egy jegyellenőr, és alig tett bármit annak érdekében, hogy a bliccelőket elkapja. Gáborék éppen annyit törődtek vele, mint amennyire az ellenőr figyelt rájuk. Kicsit fészkelődtek, mintha a jegyet keresnék számtalan zsebük valamelyikében, de alig törték magukat az álcázás miatt. Elfoglaltságot mímeltek, így könnyedén tudomásul vehették egymásról, elkerüli az ellenőrzés őket. A látszatba a karszalagos is belenyugodott. Örült, ha kihagyhatja a civakodást a két öreggel.

Az Engels téren leszálltak a villamosról, és elindultak a lejárat felé. A lépcső tetején, a korlát mellett ismerősre találtak.

– Kit látnak szemeim? – csodálkozott el Gábor, és a kezét nyújtotta a felhajtott gallérral ácsorgó, jól öltözött férfinak. – Egy nap két ismerőssel találkozni…

– Sziasztok – morogta a férfi, miközben villogó szemmel pásztázta a járdaszigeten közlekedőket.

– Mit csinálsz itt Bögi? – kérdezte Anna barátságosan.

– Dolgozom.

– Jó neked! Van munkád hatvanöt éves korodban.

– Tudjátok, hogy van ez? Nélkülözhetetlennek tartanak.

Vastag, meleg anyagból készült köpenye szétnyílt, pisztoly fekete markolata villant elő alóla. A férfi tekintete megállapodott egy ponton. – Ha elfogadjátok a tanácsot, akkor igyekeztek gyorsan odébb állni, mert itt bajotok eshet.

Gábor követte a pillantását, és munkásőrökkel megrakott teherautót vett észre. A Zil éppen keresztbe állt az úton, a mögötte jövő másik kocsi is elfoglalt két sávot a sínek mellett, teljesen eltorlaszolták az úttestet.

– Ne bámészkodjatok annyit, hanem menjetek! – Kezével taszigálta őket a lépcsőn lefelé. – Tűnjetek már! – mutatott sürgetően a lépcső irányába.

A munkásőrök harcias csörömpöléssel leugráltak a platóról. Őket sokkal nagyobb távolságtartással fogadták a járókelők, mint a borbárókat. Míg a bohócnak tartott és kicsúfolt rendőröktől nem tartott senki, a munkásőrök brutalitásától féltek. A szürke egyenruhás, marcona fegyveresek felfejlődtek sorfalba, és teljes szélességben elállták a Madách Imre sugárutat. Aki tehette, eltűnt a környékről. A pribékek maguk előtt terelték a gyalogosokat, és indultak befelé az inkább térhez, mint utcához hasonló területre.

Két újabb kocsi kanyarodott ki a Majakovszkij utcából, ők átvágtak a Deák téren, és a Tanács körút túlsó oldalát zárták le.

Gábor és Anna tétovázás nélkül iszkolt lefelé. A lépcső aljáról látták, amint az egyik tiszt szalutál Böginek, és jelentést tesz.

– Eddig úgy tudtuk, Böglyös újságíró – morogta Gábor, miközben érmék után kutatott a zsebében.

– A riporterként végzett munka nyilván a fedőfoglalkozása, a valódi munkája a Munkásőrség irányításához köti.

Csörrent a két darab ezerforintos az automatában, és átjutottak a forgóajtón.

A mozgólépcső alsó fokait érték el, amikor a géppisztolyosok elállták felettük a bejáratot. Ezt követően csak igazoltatás után léphetett bárki az állomás területére.

Az aggódó emberek találgatták, a munkásőrök lejönnek-e az alagútba, vagy csak a lépcsőket vonják ellenőrzésük alá.

– Vajon kit keresnek ezek a rohadékok? Ki lehet az a szerencsétlen?

– Franc se tudja! Talán egy ellenálló. Vagy egyszerűen egy ártatlan áldozat, akire megorrolt a szomszédja. Besúgókkal és titkos ügynökökkel teli országban ezt sosem lehet tudni.

Leértek az állomás földalatti részébe, és kivételesen azonnal jött a szerelvény. Mindenki igyekezett gyorsan a kocsi belsejébe kerülni, ha netán a munkásőrök meggondolják magukat, biztonságos távolban legyenek a Deák tértől. Az érzet persze csalóka dolog. Haszontalan módon furakodtak a padok között, de az emberek bebeszélték maguknak, hogy az a pár méter megmenti őket a kínos kihallgatástól.

Az alagútban, az egyes megállók között, a nyílt pályán gyakran állt meg a vonat. Az utóbbi években szaporodtak a karbantartás hiányából eredő műszaki hibák, és ez egyet jelentett a forgalom lassúbbodásával, az alagútban töltött idő növekedésével. Gáborékat ez alig érdekelte. Ráérősen igyekeztek a fagyos külvilágba, ahol jó hangulatú csevegés helyett vállalt feladatot teljesítenek, a haldokló vénember utolsó kívánságát. Csáberő nélkül ásított előttük a hideg, fűtetlen lakás.

– Hidd el, mégiscsak jó, hogy ennyi bajunk van! – mondta savanyúan Anna. Gábor értetlenül nézett rá.

– Képzeld, milyen unatkozó vénemberek lennénk, ha békességben élnénk. Ülnénk a megszokott fotelkánkban, kötögetnénk, újságot olvasnánk, tévét néznénk, várnánk a delet, aztán az estét, a másnapot, és meghalnánk az unalomtól.

– Találnék magamnak elfoglaltságot – fintorgott Gábor.

– 5 –

Tíz óra múlt, mire megérkeztek Banos elhagyottan álló házához. A nap erőtlen próbálkozásai alig melegítettek a fagyos télben. A vastag, fekete felhők között pislákoló, homályos fénypászmák mutatták ugyan, merre jár az elvben meleget adó égitest, többre napok óta nem tellett az erejéből. Az éjszakai dermesztő fagy után emelkedett néhány fokot a hőmérséklet, de még mindig fagypont alatti tíz fok körüli hideg gyötörte a szabadban tartózkodókat. Az egymás mellett álló házakban didergő lakosok nem vették magukra a csőlakók keserves terheit, és valószínűleg ugyancsak fáztak. Ők az egész telet otthon töltötték, és kevés tüzelővel, olykor elektromos árammal működtetett fűtőtestekkel tartották fagypont felett a szobák hőmérsékletét. Sokat kockáztattak, mert ha a lakásukban nulla fok alá süllyed a hőmérséklet, a falakban elfagynak a vízvezetékek, és az hatalmas kárt jelent.

Gábor előkotorta zsebéből a kulcsát, és dermedt kézzel, esetlen mozdulatokkal nyitotta az ajtót. Ha hébe-hóba hazalátogatott, kétségek közt ment be árván hagyott otthonába. A szerencséje eddig megóvta attól, hogy betörők által feltört ház küszöbét lépje át. Lehetséges persze, ez a szerencsétől függetlenül alakult így, hiszen minden épeszű tolvaj elkerülte a városnak ezt a negyedét. Tudták, errefelé hasznos, értékesíthető, ellopható holmi nincs a lakásokban. A házigazda akár nyitott ajtókat is hagyhatna az őrizetlen házon.

– Szívesen felajánlanék egy forró fürdőt, de ősszel elzártam a vizet, és legközelebb akkor nyithatom ki a főcsapot, ha teljesen elmúlik a fagyveszély.

– Ne törődj vele! Az elmúlt években apránként leszoktam a civilizált viselkedésről.

Ledobálták hátizsákjaikat, szatyraikat.

– Van pár spirituszkockám, melegítek velük vizet, megkínálhatlak teával vagy kávéval.

– Fejedelmi lesz – dörgölte egymáshoz átfagyott ujjait Anna.

– Ősszel félretettem pár flakont, kiolvasztok közülük egyet. Az áramot mindig fizetem, ez az utolsó bástyája nálam a kultúrának. Ha engedném kikapcsolni, azzal tényleg véget érne minden. Akkor nyáron is hiába jönnék haza.

– Haza…– Anna reményvesztett nézett körbe. – Van-e még otthonunk egyáltalán? A valóban civilizált világban ekkora süllyedés elképzelhetetlen. Négy kopasz falat, amely télen sem nyújt védelmet, és nyáron is csak hiányosan véd a hőség ellen, otthonnak nevezünk. Szerintem az otthon ennél sokkal több.

Fáztak. Hiába jutottak be az épületbe, hiába zárták ki a külvilágot, a hidegből pontosan annyit éreztek a falakon belül, mint kinn az utcán. Egy okból lehetett jobb a közérzetük, nem fújta őket a szél. Ez sovány vigasz.

– Mit készítsünk a vízből? – kiolvadt a flaska tartalma. – Teát vagy kávét?

– Így, ebben a sorrendben – csúszott ki Anna száján az elcsépelt közhely. – Előbb teát, aztán kávét.

Eszébe jutott, ezzel az igénnyel túlterhelheti a sokéves ismeretségből eredő barátságot.

– Nem akarlak kifosztani – fürkészte Gábor tekintetét. – Elég, ha teát iszunk. A bögrényi forró víz legalább felmelegít kicsit.

– Iszunk mind a kettőt. Amíg megforr a teának való, begyújtok a kályhába, és teljesítjük Sámán végakaratát.

Az öreg Salgó kályha mellett egy dobozban újságpapír és gyújtós lapult, míg lángra lobbanva rövid időre meleget adhat. Néhány fahasáb a tűzhely mögött száradt.

– Szép ez a kályha. Hol szerezted?

Gábor a vállát vonogatta.

– Anyámék vették régen. Hetvenkettőben bevezették a házba a gázt, akkor ezt levitték a pincébe. Onnan cipeltem fel, miután kikapcsolták a szolgáltatást. Harmincöt év elteltével újra beüzemeltem. Szerencsére a kéménynek kifogástalan a huzata, így a tűzhely ugyanúgy fűt, mint gyerekkoromban.

– Tényleg szerencsés vagy, nálunk kéménylyuk sincs. Akkor sem állíthatnék be kályhát, ha szereznék valahonnan.

Gábor kikotorta az égéstérből a ki tudja mikor ottmaradt hamut, lazán összegyűrt újságpapírt helyezett a rácsra, arra gyújtóst, majd a kis kupacra fahasábokat dobott. Sercent a gyufa, a papír pislákolt és lángra kapott.

– Mindjárt barátságosabb lesz a levegő. Az egész szobát persze nem fűthetjük be. Ha minden jól megy, a kályha körül kis körben érezzük majd a meleget.

– Rám fér – Anna, a felsőkarját csapkodta, mert egy helyben álldogálva egyre jobban bántotta a hideg. – Annyira unom ezt a kutya életet. Néha arra gondolok, hogy…

– Ezt hagyd abba! – mordult rá Gábor. – Nem adhatjuk fel! – Felállt térdelő testtartásából. A samott téglák között ébredező huzat magától életben tartotta a lángot, hiába fújkálná a parazsat.

– Kár lenne érted.

– Francokat – mordult fel az öregasszony, és most tényleg elgyötört, megőszült, megkeseredett öreg néninek látszott. Sudár, egyenes termete alig ellensúlyozta az eltelt éveket. Magassága megkopott, a természet kiszívta csontjaiból a nedveket, szárazzá tette a gerincét, elmeszesítette a csigolyák közötti porckorongokat. Egykori termete az emlékekben élt csupán. Most egyenes háttal is alacsonyabb lehetett öt-hat centivel fiatalkori önmagánál. Abban az időben mind a ketten a tornasor elején álldogáltak a tanár sípszaváig.

– Ugyanaz maradt a feladatunk, ami a Táltosnak. Elrendezzük a dolgainkat, aztán elkotródunk, és átadjuk a helyet az utánunk jövőknek. Ha szerencséjük lesz, és nálunk ügyesebben végzik a tennivalókat, talán rendbe teszik a rájuk hagyott szemétdombot.

Pattogott a tűz. A papírtól lángra kapott gyújtós szikrákat hányt, fellobbant, és felizzította a rádobott fadarabokat is. Kezüket a kályha teteje fölé nyújtották, gyűjtötték magukba a meleget.

A teafőzőből csepegni kezdett a forró ital. Anna beleszagolt a felszálló párába.

– Csodálatos illata van. Hónapok óta nem ittam valódi teát, csak azt a művacakot, a segélyhelyről.

Gábor a batyujában kotorászott.

– Van itt egy zacskó keksz.

Anna is beletúrt a hátizsákjába.

– Adok citromlét – műanyagflakont halászott ki az egyik oldalzsebből. – A hozzánk hasonló vén kóróknak szüksége van vitaminra.

Két félliteres bögrébe szétosztották a gőzölgő, illatozó teát, és megcitromozták. Édesítőszer helyett került bele cukor, a kis kártyaasztalra tett tányérkára kiszórták az olcsó süteményt.

– Békebeli hangulatba ringathatjuk magunkat – dünnyögte Anna.

– Jól esik egy kis béke ebben a nyomorult korban!

Széket húztak a kályha mellé, egy darabig némán dédelgették tenyerükben az átforrósodott bögrét. A kályhában a tűz egyre több meleget árasztott, pár méteres körben érezték, ahogy melegszik a levegő. A falak természetesen öntötték magukból a jeges hideget, de legalább a tűzhely irányából felmelegedhetett megfáradt, öreg testük.

Csak lassan fogyott a forró ital, elnyújtották az élményt. Azt kívánták, hosszan tartson az élvezet. Ha vége, akkor szétfoszlik a varázslat, újra remény nélküli vénemberek lesznek. Elhamvad a parázs, és ismét rájuk szakad a hideg tél az elrontott élet minden keménységével, hibájával.

– Évek óta csodállak Anna. Az osztályból a legtöbb lány megkövéredett, ráncos lett, vénasszonnyá változott. Megszokott dolog ez a mi korunkra. Te kimaradtál ebből. Rajtad is látszik a kor, elhagytad a tinédzseréveidet, mégis egyenes a hátad és simább az arcod, mint sok asszonyé negyven évesen.

Gábor letette a bögréjét, felállt, és a nő elé lépett. Kivette a teásbögrét a kezéből, lerakta a lassan zsúfolttá váló kisasztalra.

– Udvarolsz? Vén csont! – állt fel az asszony. – Ötven évvel ezelőtt beszéltél volna így!

– Mondtam Sámánnak is. Tizenöt évesen egy kis hülyét ismertél bennem – megfogta Anna kezét. Lágyan, gyengéden. – Most szívesen megcsókolnálak.

– Bolond vagy – tiltakozott Anna látszólag, de közelebb lépett hozzá. – Egy vénasszonnyal csókolóznál?

– Kivel csókolózzék a magamfajta vénember?

Egy ideig nézték egymás szemét, nehezen élték magukat bele a fiatalokra jellemző hangulatba. Az asszony szólalt meg hamarébb.

– Elég nagy a tűz – mutatott a lángok felé hátrébb lépve. – Dobd a kályhába a Sámán cuccát!

Gábor vonakodva engedte el Annát, kivette kabátja belső zsebéből a furcsa szarkalábakkal teleírt könyvet meg a bőrrel bevont, elnyűtt hajpántot. Kinyitotta a kályha felső ajtaját, aztán bedobta a hagyatékot. Nézte, ahogy a könyv lapjai kunkorodnak, szélei elfeketednek, a felső lap teljesen összegörbül és felizzik. Dolga végeztével becsukta a vasajtót.

– Most folytatom, amit az előbb elkezdtem – magához húzta az ősz hajú nőt. – Már nem vagyok kis hülye.

Anna ujjai a tarkójára fonódtak.

– Jobb később, mint soha – ellenállás nélkül hagyta, hogy a férfi magához vonja.

Mikor száraz, öreges ajkuk összeért, vad suhogással kapott lángra a kályhában a tűz. Akkor lobbant el a hajpánt meg a könyv.

– 6 –

Egyikük sem hitte, hogy az életben, még egyszer átélik a szerelem hevét.

Megrázkódtak, mintha áramütés járna a testükben, aztán forróságot éreztek. Lekerült róluk a rongyos dzseki, a falak melegebbek lettek, a nap vékony sugárban kéredzkedett be az apró szemű ablakon.

Kabát nélkül ölelték egymást, és a csók tüzet árasztott szét bennük. Felhevültek, mint erős bor fogyasztásakor szokás. Gábor egy pillanatra kinyitotta a szemét, és a tizenöt éves Annát látta maga előtt. Azt hitte, álmodik. Férfiasan magához szorította, és amikor viszonzást talált az ölelésben, hirtelen újabb forróság vágtatott végig rajta.

A lány szinte elszédült karjai között. Zsibbadást érzett a gerince körül, soha még nem simult így senkihez. Élete hatvanöt éve alatt akadt néhány próbálkozása, önfeledt csókokat alig kapott, vagy adott az esztendők során. Bármennyire igyekezett, a kapcsolatai felszínesek maradtak, negyven éves kora után leszokott arról, hogy férfit engedjen közel magához. Vénlány lett, a testi szerelemmel kényszeredetten és ritkán találkozott. A mostani csók teljesen váratlanul érte.

Kívül kerültek az időn, és hosszú másodperekig csókolták egymást behunyt szemmel. Egyre forróbb érezés kerítette hatalmába őket, egyre hevesebben ölelték a másikat, testük összesimult; vadul, érzékien, mintha nem nyomnák őket az évek.

Gábor kinyitotta a szemét, beletúrt Anna frizurájába.

– Gyönyörű ez a barna haj – bontogatta a lazán nyújtózkodó szálakat. – Fényes és selymes.

Elfeledkezett arról, Anna haja őszre sápadt az évek alatt.

A lány felnézett.

– Szakáll nélkül sokkal fiatalabbnak látszol – puha ujjaival végigsimította a kamaszos bőrt, úgy érezte, álmodik. Gábor arcáról eltűnt az elvékonyodott, megkopott, szürke szőrzet, ezt mindketten figyelmen kívül hagyták.

Becsukott szemmel ölelkeztek újra össze. Anna keze bekúszott a vékony pulóver alá, ujjaival végigsimított a kemény izmokon. Gábor érezte, a pulóver másik oldalán, a kék iskolaköpeny alatt két kemény mell nyomódik az övének.

Két kamasz ölelte egymást. Annán a köpeny kissé ziláltan gyűrődött egyet, Gábor vékony nadrágba bújtatott lába bekéredzkedett a lány feszes, izmos combjai közé.

Percek után lazult karjuk szorítása.

– Istenem – sóhajtott halkan Anna. – Így még sosem éreztem magam. Megint ránézett a fiúra. – Fiatalon láttalak ilyennek – álmatagon végigsimított Gábor csupasz állán. – Alig állok a lábamon. Hadd üljek le!

– Szívesen ülnék melléd – mondta Gábor. Társnőjét maga elé engedte, karcsú derekánál kormányozva terelte őt a régimódi heverő irányába.

Az ötvenes évekből származó, sötétre politúrozott vitrin előtt haladtak el, és a tükörben megpillantották magukat.

Mindketten megdermedve meredtek saját képmásukra.

Egy másodpercig bénán, némán álltak, aztán Anna a szája elé kapta a kezét, és halkan felsikított. Gyengére sikerült a kiáltás, inkább bizonytalan nyöszörgés szűrődött át az ujjain.

Gábornak némaság és keserűség fojtogatta a torkát. Félt az álom után rátaláló csalódástól.

Legyökerezett lábakkal álltak egymás mellett. Bámulták a foncsorozott üvegből visszapislogó két fiatalt, saját magukat ötven évvel korábbról.

A kék köpeny, rajta a rágombolható fehér gallérral nyúzottan lógott a lány vállain. A vékony öv, amely a derekán fogná össze a szárnyakat, kibomlott, Anna térdét verdeste, de a ruhát még összetartotta a gombolás.

Anna felemelt ujjal mutatott a tükörből ránéző bakfisra.

– Ő ki? – kérdezte alig hallhatóan, szinte suttogva.

Gábor döbbenten bámult a képmásra. Azt kívánta, bárcsak a valóságot látná.

– Te! – A tükörben álló alaknak vele egy időben mozdult a szája, a lány ujja feléjük mutatott. – Te és én.

– Az lehetetlen – suttogta Anna.

– Az – hagyta jóvá Gábor. – Mégis így van.

Nézték az üveglapon túlról ifjúkori önmagukat, és lassan tudatosult bennük, nem képzeletük játszik velük, hanem a valósággal néznek farkasszemet.

– Azok… azok… ott mi vagyunk – dadogta a fiú.

Anna a vállába fúrta arcát.

– Az lehetetlen – motyogta újra. – Nem én vagyok!

Érzékszervei, ujjai hegyén a bőre, szeme, az ajkaival szerzett élmény mást sugalltak.

– Hidd el! Magunkat látjuk – makacskodott a fiú.

– Ötven évvel ezelőtt néztünk ki így – tiltakozott tovább a lány.

– A tükör nem akkori képet mutat. Ne azt nézd, hanem kettőnket! Magadat meg engem! Az előbb, a szobába lépve másmilyennek látszottunk.

Körülnéztek, és azt tapasztalták, a helyiség is megváltozott. Eltűnt a húsz évvel ezelőtti szekrénysor a kisképernyős televízióval, a kályha ugyanott feketéllett, a nagyjából ötven évvel korábbi divat szerinti bútorok viszont egészen máshol álltak. A függönyt még Gábor anyja varrhatta fiatalon. Anna iskolába járáshoz használt mogyorószínű kardigánja a széktámlán lógott, az ülésen sportszatyor kornyadozott, kék csomagolópapírba burkolt füzetek és könyvek kandikáltak ki belőle. A táskára csomózott madzagon vászontáska függött, benne tornacipő és a tornaórán viselt fekete dressz.

– Jézusom! – nyögött fel Anna. – Ez nem lehet igaz!

– Én nem a tükröt nézem, és tanúsíthatom, ugyanolyan vagy, mint ahogy magadat onnan látod – fejével a csillogó üveg felé intett.

– Álmodom. Csípj meg! – kérte kétségbeesve.

– Jobbat tudok – Gábor magához húzta a lányt, és újra megcsókolta.

Úgy tűnt, másodpercek teltek el, mióta szédülve megölelték egymást, de az ifjú szervezet, amelyben most laktak, gyorsan reagált a közelségre.

Forgott körülöttük a szoba. Összetapadva tipródtak egymás körül, testük régen érzett ingereket küldött az agyukba. Hatvanöt év tapasztalata keveredett a kamasz szervezet hormonjainak követelésével, nehezen teltek be egymással. Ha tizenöt évesen megfelelő ismeretek, gyakorlat és bátorság híján kerítenek sort erre az ölelkezésre, legfeljebb ügyetlenkednek, csakhogy öt évtized tapasztalatának birtokában tudták mire figyeljenek, mit keressenek a másikban.

Bár Anna alig emlékezett sokra a tárgykörből, Gábor karjai közt mégis érezte mit tegyen, mire figyeljen, és mit nyújtson a fiúnak.

– 7 –

Megint elengedték egymást

– Ez varázslat – mondta Anna. – Mindenki így jár, aki hatvanöt évesen csókolózik? – Barna hajkoronája alól, fényes szemekkel kutatta Gábor élénk pillantását.

– Sámán tette ezt. Lángra lobbant a rovásírással jegyzett álmoskönyv meg a hajpánt, és megtörtént a varázslat.

Leültek egymás mellé a két csővázas fotel között álló rekamiéra.

– Varázslatok nincsenek – állította a fiú.

– Akkor álmodunk.

– Szerencsére valóságként érzékellek. Kétséget kizáróan látom, valóságos vagy.

– Akkor az eltelt ötven évet álmodtuk.

Gábor a fejét ingatta.

– Álomból felébredve a valóságos életben biztosan emlékeznék arra, mit adtak fel történelemből vagy biológiából. Most viszont gőzöm sincs róla, milyen nap van ma, és milyen órák állnak az órarendünkben.

– Én sem emlékszem rá, mi történt az iskolában – tépelődött Anna.

– Az pedig baj, mert nem ártana, ha megfelelnénk a ránk szakadt szerepben.

– Még mindig nem hiszem el, hogy ez valóság – Anna a fejét rázta. Lófarokba fogott haja csapkodott a nyaka körül.

Gáborban felébredt az igény a látványosabb frizura iránt.

– Bontsd ki a hajad! Egyszer láttam milyen kibontva, attól kezdve a vágyaim között szerepelt a kép, ahogy fújja a szél, és szétszálazva lengedezik.

A lány kis gondolkodás után megmozdult.

– Nem tudom, miért hordtam így – felállt, a tükörhöz lépett. Mire odáig ért, a dús hajkorona a vállára borult és szétterült. Ujjaival kifésülte, emelgette a tincseket.

– Ebben az életedben hordhatnád így.

Dermedt, meglepett pillantással nézett a fiúra.

– Miről beszélsz?

– Arról, ami előttünk van. Az életünkről.

– Az lehetetlen – rettent meg Anna. – Csupán rövid káprázat játszik velünk. – Újra visszazökkent a fiú mellé. – Hallottam róla, hogy a halál perceiben végigpereg az ember előtt az élete. Ilyesmit érzünk talán, és pillanatok múlva befejeződik az egész.

– Miért nincs vége máris? – akadékoskodott Gábor

A lány néma fejrázással felelt, aztán bizonytalanul kinyögte – Honnan tudjam?

– Anna! – kezdte a fiú – fogalmam sincs róla miért, de újra fiatalok lettünk. Talán másokkal is megesik ez, esetleg többször megtörtént már a tudtunkon kívül. A kivételes ebben az, hogy megőrizhettük előző életünk emlékeit. Szerintem kizökkent körülöttünk az idő a pályájáról és visszakerültünk az ötven évvel korábbi életünkbe. Az emberek Indiában és máshol, évezredek óta hisznek a lélekvándorlásban. Velünk hasonló esemény zajlott le, és kivételesen, talán tanulságképpen megtarthattuk az emlékeinket.

– A mi lelkünk nem vándorolt sehová! A saját testünkbe tértünk vissza! – kiáltotta Anna.

– Jól van, de ne veszekedjünk! Az imént tökéletesen irreális dolgot tapasztaltunk meg. Ehhez képest mindegy, kinek a testébe kerültünk. Nyilván van oka és magyarázata annak, hogy újra élhetjük az életünket!

Anna megrázkódott, aztán Gábor vállára borult, és elsírta magát.

– Ez ostobaság! – tiltakozott elerőtlenedve. – Nem akarom még egyszer végigélni az egészet! – Hüppögve zokogott. – Az évtizedeken át tartó magányt! A betegségeket! Szüleim elvesztését! A véres tüntetéseket! A sortüzet nyolcvankilenc nyarán! A sok száz halottat a Dózsa György úton! A kivégzéseket! Az utána következő két évtizedet, nyomorba süllyedésünk éveit! Megint elém kerülhet az öregkorom, pedig ezt a rozzant időszakot kimondhatatlanul gyűlölöm! Újra éljem a fagyos teleket, a földalatti életet az alagútban, a segélykonyhát, a kegyelemkenyeret, mindent?

Külsőleg fiatalnak látszott, a lelkében megint öregasszonnyá változott, aki kicsivel korábban a pufajkások elől bújt sietve a metróba.

– Honnan veszed, hogy minden ugyanúgy történik? Miből gondolod, hogy egyedül maradsz? – húzta magához Gábor a reszkető, zokogó lányt. – Most egyedül érzed magad?

Anna kétségbeesve kapaszkodott belé. Lassan elcsendesedett, sírása szipogássá szelídült.

– Nem akarom! – ajkait a fiú vállához szorította és újra elmotyogta a tiltakozást.

– Azt hiszem, nem számít, hogy mit akarunk. Szerintem nincs választásunk – csitítgatta a fiú. – Nem tudjuk, miképp kerültünk ide, és azt sem tudjuk, miképp juthatunk vissza oda, ahonnan jöttünk. – Elmerengve nézte a szép fiatal lány csillogó, hullámos, barna haját. – Elárulom neked, én jól érzem magamat itt.

– Miért? – nézett rá maszatos arccal a lány. – Most mennyivel jobb, mint két órával korábban, amikor öt évtizeddel később volt?

Ez őrültségnek hangzott, furcsa módon mégis tartalmazott némi realitást.

– Onnan eltűnt a remény. Csődöt, kilátástalanságot, és jövőtlenséget láttunk.

– Most mit látsz?

– Azt, hogy még mindez nem történt meg. Még nem ment tönkre a jövőnk. Még bizakodhatunk, alakulhat minden másképpen.

Anna reménytelenül hajtotta vissza a fejét.

– Nincs másik életünk – motyogta a fiú pulóverébe. – Ugyanazt éljük újra.

– Már most másképpen van néhány dolog – ellenkezett Gábor. – Korábban sosem jártál nálam, most itt vagy. Sosem mertelek megölelni, most szorosan tartalak, mert tudom, mit veszítek, ha elengedlek – eszébe jutottak a csók percei. – Nem érezted jól magad az előbb? Nem vettél észre különbséget a múlt és a jelen között?

Anna a fejét rázta, a tétova bólogatás igent is jelenthetett.

– Nem lesz jó újra fiatalon a szerelem?

– Kevés szerelemre emlékezhetem – válaszolta halk sóhajjal Anna. – Néhány silány próbálkozásra és sok-sok csalódásra, magányra.

– Azt hiszed tán, ugyanúgy alakul minden? Ötven éve lettem beléd szerelmes, és ezt először hallod tőlem. Nem változtat ez néhány dolgon?

Anna megint felemelte a fejét, kérdően nézett rá. – Velem leszel? – kérdezte. – Számíthatok rád?

– Szeretlek Anikó – Gábor a régi megszólítást használta, azt, amelyik felnőtt korban kikopott közülük. – Kitartok melletted, amíg engeded.

– Én is szeretlek – észrevétlenül tértek vissza a régi szavakhoz, fogalmakhoz.

Összebújtak, és nézték a vörösen fénylő parazsat. Nem az előző életükben kályhába dobott néhány fahasábból áradt a meleg, a tűztérben német brikett izzott, a falak között mindennapos fűtés tartotta távol a kinti zimankót. A függönyön túl egyre jobban fénylett a nap, szeszélyes ábrákat rajzolt a szekrény oldalára a lombját vesztett vén diófa ágain keresztül.

Gábor gyomra hatalmasat kordult, Anna felnevetett.

– Bármennyit éheztem mostanában, sosem korgott a gyomrom. Az öreg szervezet hozzászokik a hiányos táplálkozáshoz, takarékosan beosztja az elfogyasztott ételt, és hallgat.

– Most rettenetesen éhes vagyok.

– Ugyanazt érzem, mint te. Régen ettem.

– Biztosan találok itthon kaját. Anyám mindig hagyott ebédet másnapra.

Felugrott, a kamrához ment, aztán visszatért, a kezében két edényt billegtetett. A nagyobbikat, a fazekat letette a tűzhelyre, a másikat a viaszosvászonnal borított asztalra helyezte. A fazékban gulyásleves piroslott, kevés hús úszkált benne sok csipetkével, a lábosban krumplistészta sárgállott ínycsiklandozóan.

– Hány óra lehet? – nézett szét a lány kutatva.

– Azt hiszem, a konyhában tartjuk a vekkert.

Anikó tétován, a lakással ismerkedve nyitotta ki az ajtót.

– Mindjárt dél – jelezte az időt. – Van rádiótok ugye? Ilyenkor adnak híreket.

– Remélem, van – felelte Gábor. – Mindig szólt belőle a zene. Azt hiszem, a másik szobában megtalálom. – Kissé tétován nyitotta ki az ajtót. Gimnazista korában építették át a lakást, most idegennek talált néhány dolgot. Az emlékei nem csaltak, a rádió ott állt az apja által a falra szerelt kis polcon.

Bekapcsoláskor recsegett, sercegett a készülék, azután életre kelt. A középhullámú frekvencián sugárzott adás szokatlanul zajosan, sercegősen szólt. Hosszan ismétlődő szünetjel után végre jelentkezett a bemondó, eldarálta a pontos időt, és bánatukra a dátum ismertetése nélkül vezette fel a műsort.

Nekiláttak az evésnek. A hírek, a bennük megfogalmazott propaganda elszállt a fülük mellett. Érdektelen volt az egész, akkoriban állandóan ugyanarról szóltak a beszámolók. Az ország mindig kongresszusra készült, sok kongresszust tartottak a pártvezetők. A nép dicsőségesen nyomult előre a szocializmus építésének útján, Kádár üzemeket látogatott, az amerikaiak agressziót követtek el a rabsorban élők ellen. Fontos idézeteket citáltak Hruscsovtól, a KISZ Kb. pedig ülésezett. Ezek a frázisok, akkor is hidegen hagyták az embereket, most ugyanúgy leperegtek róluk, mint hajdanán. Sokkal fontosabb lenne megtudniuk, miként kerültek együtt, ebbe a lakásba, miért nincsenek iskolában?

– Utána kéne nézni, mi a lecke holnapra! – eszmélt rá Gábor a közvetlenül előttük álló feladatok egyikére.

– Biztosan megtaláljuk a tanulni valót a füzeteinkben! Annak idején, rendesen feljegyeztem a leckét.

Emiatt nem hagyták abba a táplálkozást, a füzetek türelmesek.

– 8 –

Jó étvággyal megebédeltek.

– Évekkel ezelőtt elfelejtettem, milyen érzés éhesen asztalhoz ülni. – Gábor letette az evőeszközt a tányérja mellé.

– Jobb is, mert pocsék dolog a jó étvágy és a korgó gyomor egy ínséges évtizedben.

– Legalább azt tudnánk, melyik évben vagyunk!

Anna válasz helyett beletúrt a táskájába, amit a másik életében, egy másik énje rakott rendbe. Idegenként nézegette a füzetek címkéjét. Történelem, matematika, német, orosz. Találomra ütötte fel az egyiket. A nyelvlecke fölött megtalálta a dátumot. Kis egyeztetés az órarenddel, és legalább az időpontot azonosították.

– Ezerkilencszázhatvan, február huszonharmadika. Ez a mai dátum. Ötven évet mentünk vissza az időben.

Gábor összevonta szemöldökét.

– Kilencszázhatvan – ismételte. – Elsőbe jártunk. Az óceán túlsó partján még Eisenhower az elnök, a bátyám előző ősszel bevonult, pár hónapja katona.

– Tizenöt évesek vagyunk – Anikó ölébe ejtett kézzel ült a táskája mellett. Észrevétlenül váltott a múlt idejű ragozásról jelen idejűre – Rengeteg keserűségben lesz még részünk.

Gábor megcsóválta a fejét.

– Ne a keserűségekre gondolj! Derítsen jobb kedvre, hogy előttünk vannak a legszebb éveink. Chuck Berry pár hónap múlva megírja a dalt, az Édes kis tizenhat évest. Felköszönthetlek vele a következő születésnapodon, akkor lesz aktuális.

Anna fájdalmas, könnybelábadó szemmel nézett rá. – Félek, Gabi.

A fiú hozzálépett, megfogta a kezét, felemelte, és ismét magához vonta.

– Ne félj! Meglátod, ezúttal más lesz.

– Megígéred?

Gábor bólogatott, újra megcsókolták egymást.

Lassan egy óra lett.

– Mikor jön haza anyukád?

Gábor vállat vont.

– Úgy három körül. Kettőig dolgozott Kőbányán, onnan valahogy akkortájt ért haza. Ha szerencsénk van, addig nyugtunk lesz.

– Mosogassunk el! – javasolta Anna. – Szerintem meglepődne, ha nyomokat látna hazaérkezéskor, és abból arra következtetne, hogy kettesben ebédeltél valamelyik osztálytársnőddel.

A lány a mosogatás végeztével kelletlenül vette magára a kabátot.

– Nekem is rejtély, mire érek haza. Tanulószoba után általában hat körül vergődtem be a város közepére. Meglehet, a mai napról előre tudhattuk, hogy nincs tanítás és elmarad a tanulószoba. Ha pechem van, este balhéznak velem, mert arra számítanak, otthon töltöm a délutánt.

– Nehéz napok közelegnek felénk – bólogatott Gábor. – Nekem teljes a homály a fejemben az akkori hétköznapjainkról. Te emlékszel rá, melyik padban ültünk?

– Lesz mit rögtönöznünk!

– Elkísérlek – ajánlotta a fiú. – Van megbeszélnivalónk bőven, de eddig éppen csak felocsúdtunk a meglepetésből, amit ránk mért a varázsló.

– Meg szerencsére erre – a fiú nyaka köré fonta a karjait. – Most tetszik ez a játék.

Pár perc múlva kibontakoztak az ölelésből, és elindultak a buszmegálló felé.

*

– Úgy néz ki, szerencsések vagyunk – a technikus megnyugodva nézte a konzol felett filmszerűen kibontakozó képeket.

– Remélem, igazad van. A Gép nem ugrálhat velünk összevissza az időben minden apró hiba miatt. Jó, ha ezerévenként egyszer képes ekkora ugrásra – felelte a matematikus.

– Apró hiba? – ráncolta a szemöldökét a technikus. – Az általános atomháború napokon belül eltörölhette volna az egész civilizációt a Földről. Ez több mint jelentéktelen zűr.

– Igazad van, annál tényleg több. Jóvátehetetlen bűn. Nemcsak az emberiség életének vetne véget egy ilyen pusztítás, előidézheti az egész bioszféra kihalását.

– Leginkább az emberiség érdekel – elmélkedett a technikus. – Kinek fontos egy gyönyörű természeti tájakkal megáldott bolygó, ha a felszínén a legértelmesebb lények, a majmokkal és a tengerekben úszkáló delfinek?

A matematikus hallgatott. Egyelőre megelégedett az eredménnyel. Az emberiség kiutat találhat a zsákutcából, ahová jutott. Felelősnek érezte magát a korábbi hibákért. Úgy vélte, a hiba az ő rossz munkájának következménye. Az Őrzőknek éppen az a dolga, hogy elejét vegyék az ilyen tragédiának. Kevéssé aggasztotta a kudarc következményeinek rájuk vonatkozó része. Ha eltűnik az emberiség a Földről, a két Őrző feleslegessé válik. Nincs őriznivaló civilizáció, nincs miért élniük, de ez sokadrangú szempont. Éltek már eleget, mióta ők az Őrzők. A következmények helyett a kudarc jelentette a nehezen viselhető terhet.

– Bízzunk benne, hogy jól választottunk – mondta. – Van rá ötven évünk, hogy meggyőződjünk az eredményről.

– Igaz! Ha minden ugyanúgy zajlik, mint első ízben, ötven év maradt a katasztrófáig. Azt hiszem, ajánlatos lesz a válaszutat hamarább megtalálni. Az utolsó pillanatban tehetetlen szemtanúk leszünk csupán. Az a helyes, ha időben kanyarítjuk a megfelelő irányba a történelmet. Remélem, a jelöltjeink találnak megoldást a bajokra.

A Technikus szedelődzködni kezdett.

– Nagyon bízom benne, hogy nem minden történik ugyanúgy, mint először, mert akkor hiába dolgoztunk. A Gép feleslegesen ugrott vissza velünk és az egész bolygóval félévszázadot a történelemben.

A Matematikus is összeszedte a holmiját, indulni készült. Egy ideig nincs dolguk a Gép közelében, nyugodtan hazamehetnek.

*

Második fejezet: A hazatérés

– 1 –

Anna zaklatott gondolatok között lépkedett felfelé a bérház kopott lépcsőjén. Bárhogy törte a fejét, nem találta ki, mik lesznek anyja első hozzá intézett szavai. Még jó, ha egyáltalán higgadtan sikerül köszöntenie. Utoljára vékonytestű, ötvenes, betegségtől megfogyatkozott asszonyként találkozott vele. Eszméletlenül feküdt két napja, akkor vett tőle búcsút a kórházban. A délutános ápolónő behívta a nővérszobába, és elárulta, alighanem utoljára látja az édesanyját. Úgy mondta, hogy az orvosok szerint az órái meg vannak számolva, és a szám kisebb húsznál. Mégsem virraszthatott mellette este meg éjszaka, abban a korban, a kórházakban, a végső stádiumban lévő betegek esetében is igen szigorúan vették a látogatási időt. Reggel aztán telefonáltak, hajnalban meghalt.

Most, hazatéréskor ereje teljében lévő, középkorú asszonyként látja majd viszont. Fiatalabb az ő hatvanöt événél, igazi életkoránál, mégis hozzá hasonlóan sok borzasztó dolgot átélt. Annát zavarta, hogy több mint egy évtizeddel öregebb, mint az anyja lesz valaha, mégis teljes engedelmességgel tartozik neki. Ettől függetlenül nehéz pillanat lesz, amikor benyit az ajtón.

A lépcsőfordulóban tétovázott keveset, aztán mély lélegzetet vett, és lenyomta a kilincset.

– Csókolom! – kiáltott be a csepp előszobából, és megpróbált mindent úgy csinálni, ahogy ötven évvel régebbi emlékeiből felidézte. Tizenöt éves önmagát utánozta.

A régen hallott hang megszólalt, és ettől csaknem megfagyott ereiben a vér.

– Szervusz, Anna!

Anyja még matatott a konyhában az edények között, aztán kijött elé a konyhaajtóba.

– Mi újság az iskolában?

Anna egyet tehetett, egykedvűséget színlelt.

– Semmi.

Gondolkodott rajta, beszéljen-e a délelőtt elmaradt tanításról, hazudjon-e arról, hol töltötte délutánig az idejét?

Szerencsésen megúszta. Baj nélkül indult az este, anyja nem sejtett semmit a délelőtti kanyargós ösvényről, amelyeken a lánya félévszázadot átívelt, és amelynek egyéb vonatkozásaitól – ha a tudomására jut – bizonyára égnek állna a haja.

Apja késő este ért haza.

– Hol jártál idáig? – faggatta az anyja. – Már aggódtam.

– Megint egy átkozott szeminárium – sóhajtott panaszosan a negyvenes évei legelején járó férfi.

Anna kis híján elszólta magát – Nyavalyát szeminárium! Biztosan megint az Ildivel henteregtél!

Hallgatott az afférról. Elég lesz másodikban vagy harmadikban végignézni, ahogy a kilengés megzavarja a család nyugodt életét.

Nézte apja barna haját a benne látható kevés ősz szállal. Húsz évvel élte túl az anyját, és ez a húsz év játszotta a legjelentősebb szerepet abban, hogy az ő élete magányos maradt. Minden korábbinál követelőzőbbé váló apja a megengedhetőnél sokkal jobban ragaszkodott hozzá. Kiszolgáltatta vele magát, és emiatt egy évtizeden keresztül ápolta, mielőtt a kezei között utolsót lélegzett a régi hálószobában, a szúette ágyon. A zsarnokká lett ember élettelen, lepedőben himbálódzó testét kivitték a lakásból, és szégyellte magát miatta, de megkönnyebbülést érzett. Másnap hívott egy ószerest, az fillérekért elszállította a vén bútorokat, amelyek az eltelt tízévnyi szolgálatra emlékeztették. Később sohasem talált magára, végtelenül egyedül maradt egész életére.

Érkező apját arcon csókolta, ahogy illik, aztán elvonult a szobába tanulni.

A német házi feladat semmi akadályt sem jelentett. Német nyelvű üzleti levelek között élt három évtizedet. Ezúttal mindössze ki kellett egészítenie a füzetében a párbeszédekből összeállított példát, és ez jelentéktelen gyakorlásnak számított. A magyar és történelem anyag visszaköszönt magányos estéinek olvasmányaiból, elegendőnek bizonyult, ha átlapozza a könyvet. A matematika meg a fizika lecke ezzel szemben megoldhatatlan rejtélynek látszott. Sokat böngészte a tananyagot, míg halvány sejtése támadt arról, egyáltalán mi a feladat.

A tanulás végeztével bekészítette füzeteit a táskájába, és múlhatatlan nyugtalansággal gondolt a következő napra. A két reáltárgy sokszor okozott kínos perceket régen, most rendkívül nehezen rángatta elő a feledés fátyla alól az egykor nehezen elsajátított fizika anyaghoz tartozó válaszokat. Azt tudta, ha nyugodtan akar élni, jól kell tanulnia, és jó jegyeket kell felmutatnia. Bajos lesz idős, sokat tapasztalt ember létére meggyőzően alakítani az iskolás lány szerepét, viszont ha állandóan azzal bosszantja a szüleit, hogy gyenge osztályzatokat hoz haza, akkor pokollá teszik az életét.

Egészen lefekvésig elfoglalta magát a tankönyveivel, és alaposan elfáradt.

Villanyoltás után magára húzta a takarót, és eszébe jutott, hogy délelőtt, a Gábor karjai között megismert élményhez hasonló korábban sosem történt vele. Ennyire önfeledten senkit sem ölelt élete csaknem hét évtizede alatt, és annak ellenére, hogy ma mindössze csókolóztak, olyan fokú élvezetben részesült, amilyennel csekély számú szerelmi kapcsolataiban sem találkozott. Azon elmélkedett, milyen lehet az érzéseit viszonzó férfival ágyba bújni. Milyen lenne, ha a ruhátlan Gáborral fekhetne a puha takaró alatt. Erős karjaival átölelné, és megkapná tőle a meztelen testtel nyújtható örömök mindegyikét.

Öléből lassan bizsergő érzés kelt útra a testében, a gyomrán keresztül felkúszott a melléig, majd a gerincén át eljutott az agyáig is. Bakfiskori szégyenkezés és bizonytalanság nélkül hajtotta fel a térdénél a hálóingét, kezével helyet talált a combjai között és álomra szenderedett.

– 2 –

Gábor este pontosan ugyanolyan aggályok között vágott bele a szüleivel folytatott párbeszédbe, mint barátnője.

Miután hazakísérte, és végül maga is hazavetődött, hét óra elmúlt. Emlékezete szerint gimnazista évei alatt ez sosem váltott ki vitát. A memóriája jól működött, szinte szó nélkül vették tudomásul késői hazatérését.

Viharos gyorsasággal eltűnt szülei szeme elől, távol tartotta magát a veszélyeket rejtő beszélgetésektől.

Anyja, apja korán lefeküdtek, az esti pár órát sikeresen vészelte át magyarázkodás nélkül. Ezután végre magára maradt, és ugyanazt tette, amit Anna. Tanult, mint valódi diákként soha. Mindent elkövetett, hogy megfelelően felkészüljön a következő nap megpróbáltatásaira. Majdnem éjfélt mutatott az óra, mire ágyba került. Idejében akart ébredni, ezért korai időpontra állította be az ébresztést.

A buszmegállóban várt a lányra. A mellette elvágtató diákok közül néhányat felismert, ők azonos osztályba jártak velük. Méltatlankodtak kicsit, mert nem tart velük a megállótól az iskoláig vezető pár perces úton, hanyag vállvonogatását azonban közömbösen tudomásul vették.

A harmadik busszal érkezett Anna. Az évtizedeken keresztül megszokott lófarkat Gábor előző napi kérése szerint kibontotta, haja a vállát verdeste. A kora tavaszi szellő alábújt a frizurának, tincsei repkedtek a válla felett.

Az utóbbi néhány év szokása szerint arcon csókolták egymást, és az ismerős diákoknak felakadt a szeme a meglepetéstől.

– Gyönyörű a hajad – ismerte el Gábor – Add a táskád! Viszem.

– Hagyd csak! Nem vagyok vénasszony – élcelődött Anna, mire a fiú cinkos pillantást vetett rá szeme sarkából.

– Hogy ment? – természetesen az előző estére vonatkozott a kérdés.

– Lehetett volna rosszabb is. Óvatosan bevágtam a duzzogóst, úgy tettem, mintha buzgón tanulnék a következő nap óráira, és rájöttem, tényleg rengeteget pótolhatok, ha szeretném megúszni a mai tanítási napot.

– Ne aggódj! Ez gyorsan múló nehézség, pár nap alatt felvesszük a ritmust. Igazából elég lehet, ha átismétlünk ezt-azt, mert egyszer már leérettségiztünk ezekből a tudnivalókból. Utána további negyven év alatt állandóan szinten tartottuk a tudományunkat.

– Inkább úgy érzem, a negyven év főképpen felejtést hozott. Matekból, fizikából meg néhány reáltárgyból nemcsak pótlásra van szükségem. Úgy lapozgattam a könyvemet az este, mintha kínai nyelven írott oldalakat böngésznék.

– Majd segítek. Csarnokok tetőszerkezetét, daruk gémjeit, hídelemeket terveztem, és frissen tartottam magamban a tanultakat. Hidd el, osztályelsők leszünk!

– Pillanatnyilag nincs kedvem éltanulóvá lenni, inkább megtalálnám a helyem az első, a második vagy a ki tudja hányadik padsorban.

– Ne aggódj, ez semmiség!

Gábor hanyagul ledobta az egyik padra a táskáját, aztán elvette a lányét is, lehajította a mellette lévő helyre. – Add a kabátodat!

Anna természetes mozdulattal fordult a fiú keze alá, engedve, hogy megszabadíthassa a vastag felöltőtől.

– Köszönöm!

Néhány lánynak tátva maradt a szája a meglepetéstől.

– Mi a fene! – lepődött meg Edit, a legjobb barátnő. Közelről szemlélte a tizenöt évesek között rendhagyó viselkedést, és fenemód furcsának találta a szokatlanul szabályos udvariasságot. – Nézzetek körül lányok! Filmet forgatnak itt stikában?

– Mi a bajod? – kérdezte Anna, azután felfogta, barátnője valami szokatlant tapasztalt. Arra még nem jött rá, ezt a meghökkentő dolgot ketten produkálták társával.

– Nekem mi bajom? – döbbent meg Edit. – Ti viselkedtek úgy, mintha színielőadás szereplői lennétek.

– Mi a hézag? – ért vissza Gábor a terem végéből. Oda akasztotta a kabátjaikat a falra szerelt fogasokra, a többi közé.

Anna előtt végre megvilágosodott a csodálkozás oka. A tizenöt évesek magatartásától idegenek az udvariasság felnőtt megnyilvánulásai.

– Irigykednek, mert lesegítetted a kabátom.

– Fogadtunk – magyarázkodott Gábor. Kapásból hazudta az első eszébe ötlő kifogás. – Tudjátok, az a tét, képes vagyok-e egész héten át minden nap udvariaskodó, úri fiú módjára viselkedni.

Egész kis csoportosulás állt körülöttük.

– Megőrültetek? – álmélkodott továbbra Edit. – Tegnapelőtt a tanítás végén, mind a ketten egészségesnek látszottatok. Nem beszélve arról, hogy szóba sem álltatok egymással.

– Ne törődj vele! – vágta el a vitát Gábor. – Az egész nem több fogadásnál. – Hátat fordított a hüledező diákoknak, és lezöttyent a padba.

Egy vékony, szemüveges, jelentéktelen külsejű lány tartott feléjük. Gábor felismerte Hédit, az osztály legszelídebb tanulóját. Az apró lány mindig szívesen segített mindenkinek.

– Leülhetnék a helyemre? – táskáját a pad tetejére tette, egyenesen Gábor orra elé.

– Átülnél kicsit a padomba? Ha nincs ellenedre, beszélgetnék még Anikóval. – Szelíden Hédire nézett.

– Tudod, hogy rosszul látok a leghátsó sorból – pislogott rá csillogó szemüvege felett.

Az utolsó sor említésére beugrott, melyik padban van a helyük.

– Jól van – nagyvonalúskodott Gábor. Kézen fogta Annát, és indult a végre megtalált hely felé – majd odaülünk.

A mellette lévő helyen addigra már terpeszkedett egy fiú. Gábor felismerte egykori osztálytársát, bár emlékei szerint Satya pár hónap után kimaradt közülük.

– Satya cimbora! Ha szépen kérlek, áttelepednél Anikó helyére? Hadd üljek mellette!

Fiúk között a kérés korántsem okozott nagy meglepetést. A kamaszos hencegések korában minden fiú azt bizonygatná, mennyire menő a lányok előtt, ezért kötelességszerűen szolidaritást vállaltak egymással. Satya bár fanyalgott, átült a másik sorba, két paddal előbbre.

– Ez megvan – nyugtázta Gábor. – Végül, ha így alakult, akár maradhatnánk egymás mellett.

Elhelyezkedtek a padban.

– Mit szól ehhez Zsuzsika néni? – kérdezte Anikó csekély aggodalommal.

Gábor a vállát vonogatta. – Fontos?

Zsuzsika néni véleménye tényleg keveset számított ezekben a kérdésekben, erre jól emlékeztek. Anna eleresztette a füle mellett a legutolsó kérdést, inkább kipakolta táskájából a könyveit meg a füzeteit.

– 3 –

Kísértésbe estek, hogy a padban pusmogva tovább folytassák az eszmecserét az életükben beállott változásról, de jobbnak látták, ha kerülik az óra alatti indokolatlan szereplést. Korántsem érezték magukat biztonságban, jelenlegi énjükben, ezért óvakodtak attól, hogy magukra vonják a fizikatanár figyelmét. A többi diákkal ellentétben az ő emlékezetükből a korábbi órák magyarázata hiányzott. Nekik az előző óráról ötven évvel ezelőtt csengettek ki, és a fél évszázados messzeségből hiába próbálkoztak felidézni a régen hallott előadást, még nagy vonalakban is hézagos maradt a korábbi napok története a fejükben.

A tananyagon kívül számos dologgal támadtak gondjaik. Szinte minden fontos eseményre emlékeztek a következő ötven év történelméből, de az emlékeik mélyén sok-sok lyukat találtak a közvetlen közeli múltra vonatkozóan, pedig a többiek általában erről beszélgettek.

Idegen filmeket, az ismert színészek és slágerénekesek körüli, régen feledésbemerült eseményeket emlegettek. Ezeket a jelentéktelen dolgokat mind a ketten elfelejtették. Halványan felködlött ugyan a múlt, ennyi év távlatából a filmek és slágerek megjelenésének sorrendje bizonytalannak látszott. Ha részt vennének a társalgásban, akkor tudniuk kéne, a Cartouche vagy a Viva Mexico elkészült-e már, netán a következő évben kerül a mozikba? Emlékeztek Fantomas kalandjaira, az nem rémlett, melyik osztályt járták, amikor ellógtak néhány órát a tanításról és megismerkedtek a leleplezhetetlen bűnöző kalandjaival vagy Luis de Funesvel a Saint Tropez városát rettegésben tartó ügyetlen csendőrrel.

Keresték a hangot a társalgásban, elvegyültek a többiek közé, hiába. Mindentől függetlenül éppen arra vágytak, hogy egymás mellett maradhassanak, így aztán az első szünet ideje alatt csendesen kirekesztődtek az osztályból. Nem nagyon bánták. Egymás kezét fogva álldogáltak a folyosó végén a szertár ajtaját támasztva.

– Még mindig nem emésztettem meg a velünk történteket – mondta Anna kétségbeesett hangon. – Alig huszonnégy órája vénasszonyként botladoztam, menekültem két ronda borbáró elől egy lopott pokróc miatt, és most tizenöt évesen állok melletted a folyosó végén, és boldog vagyok, mert fogod a kezem. Ha egyedül lennék, valószínűleg megőrülnék a sokktól.

– Annak én is örülök, hogy foghatom a kezed – Gabi megszorította a kezében tartott vékony ujjakat. – Azt nem beszéled be nekem, hogy az eltűnt kort, a borbárókat, ősz hajadat vagy az én fehér szakállamat sajnálod! Nézz ki az ablakon! Ha kimegyünk a levegőre, már most sem fázunk, melegen tudunk öltözni, otthon fűtött lakásban melegedhetünk, és nemsokára vége a télnek.

– Nem fázunk, mert fiatal a testünk – ellenkezett a lány. – A lelkem azonban fagyos. Megkopott öreg csont vagyok. Ugyanúgy, mint ahogyan azt tegnap ilyenkor az alagútban éreztem.

– Pedig azt hiszem, célszerű beletörődnünk a változásba, és ha jobban belegondolsz, ez jó dolog. Ha elkaptak volna a pribékek, azzal rosszabb úton járnánk. Próbálj meg lélekben visszafiatalodni, különben sokat magyarázkodhatunk. Rögtönzéssé, hazudozássá alakulnak a napjaink.

– Eh! – legyintett Anna – Hiába vitatkozunk.

Becsengettek. Megint egymás mellé ültek le, arra a két helyre, amelyet kis furfanggal kisajátítottak maguknak még a nyolcórai csengetés előtt.

– Ha egyedül lennék, azt hiszem, én is beleőrülnék – súgta még oda padtársnőjének Gábor. Anikó haja az arcába lendült, ahogyan feléje fordult. Egészen közelről néztek egymás szemébe. Mindketten ingert éreztek arra, hogy tovább közeledjenek a másikhoz, szerencséjükre időben észhez tértek.

– Az biztos, ha elmesélnénk bárkinek a történetünket, akkor az őrültekházában kötnénk ki – súgta vissza Anna.

Belépett az osztályfőnök, és a tanterem megtelt csoszogó lábak zajával. Lustán mozdult a harminc fiatal. Úgy tettek, mintha vigyázzállásba merevednének, de még felületes szemlélő is láthatná az izgő-mozgó, forgolódó fiatalokról, hogy Zsuzsika néninek szikrányi tekintélye sincs a tanítványai előtt.

A hetes jelentése után végre mindenki leülhetett, az osztályfőnök megkezdte az órát a tantárgyhoz legkevésbé tartozó szavakkal.

– Banos fiam! Piroska néni azt üzeni, ma ne menj zongoraórára, mert elfoglaltsága akadt. Hétfőn viszont, ne feledkezz meg a próbáról!

Gáborba mintha villám hasított volna. Eszébe jutottak azok a kötelmek, amelyekről teljesen megfeledkezik, ha nem értesül az üzenetből, a következő napok programjáról.

– Igen, tanárnő! – dadogta, és azon törte a fejét, vajon megy-e még a boogie a zongorán. Öt éve elmúlt, hogy utoljára hangszer előtt ült, addig azonban rendszeresen játszott.

Hetente kétszer zongorázott a hivatásos zenészeket helyettesítő zenekarban. Rohamosan értéktelenedő jövedelmét mások szórakoztatásával egészítette ki egy eszpresszóban. Vajon megváltozott fizikai képességeivel uralkodnak-e ujjai még a billentyűkön? Piroska néni persze nem a boogiet kéri tőle számon, hanem valamelyik Czerni etűdöt vagy a Barcarolát, Fiebich Poemjét vagy a jó ég tudja mit.

– 4 –

Az első konfliktus, amelyet a feledésbe merült múlt hozott, a nagyszünetben köszöntött rájuk.

A másodikos Galambos feldúltan kereste Gábort.

– Becsajoztál fiacskám? – rontott rá. Gábor alig emlékezett a fiúra, érthetetlennek találta, miről beszél. Mindenre számítva felkészült, és felállt a padból. Arra gondolt, jobb, ha állva kezdi a vitát, amely tizenöt évesen ritkán ér véget néhány sértő szóval.

– Mi a problémád? – kérdezte. Első fiatalsága idején kerülte a civakodást, mert utált verekedni. Később a városi bozótosban megismerkedett néhány fogással, és megtanulta, hogyan védje meg magát. Öregen, az alagutak szövevényes hierarchiájában alkalmazkodott a környezethez, megőrizte erejét és lendületét, mert nem kívánt kiszolgáltatottan, másoktól függve tengődni.

– Annáról, a csajomról beszélek. – Galambos szeméből fenyegetés villant. Gábor észlelte a sötét pillantást, és igyekezett résen lenni.

– A tiéd? – kérdezte ártatlanul. – A tulajdonod?

– Az enyém, te kis pöcs! – az utolsó szónál lendült egyet a keze, de Gáborban pontosan működött a sok éves reflex. Jobb kezével félreütötte ellenfele csuklóját, felső testét villámgyors mozdulattal félrerántotta a másik irányból érkező ütés elől, és Galambos ökle akadály nélkül csapódott a falnak. A támadó fájdalmasan felüvöltött, szájához kapta lehorzsolt ujjait, és fenyegetően morgott.

– Ezért még számolunk!

– Előbb szerezz be magadnak sebkötözőt! – vigyorgott.

Akadt szemtanúja az afférnak, ők meglepődtek a gyors és meggyőző eredményen.

– Most már birtokolhatsz – nevetett fel Anikó, és a győztes nyaka köré fonta a karját, majd arcon csókolta. – Megverekedtél értem.

Ezen az érzelemkitörésen a nézelődők meg sem lepődtek. Rövid idő alatt hozzáedződtek korábbitól eltérő viselkedésükhöz. Megszokták, hogy megváltoztak, már nem teljesen olyanok, amilyennek elsős gimnazistaként illene lenniük, amilyenek tegnap voltak.

– Gyere, keressük meg, melyik teremben van a zongora – Gábor kézen fogta a lányt. – Kipróbálom, tudok-e még zongorázni. Váratlanul ért ez a lecke, pedig úgy néz ki, ez is az elkerülhetetlen feladatok közé tartozik.

Végig jártak néhány helyiséget, mire a második emeleten a könyvtárnak használt teremben rátaláltak a pianínóra. A nap láthatóan véget ért a szobában, a fogasok kabát nélkül árválkodtak a falakon, a padokban nem díszelgett táska, csak néhány lerágott almacsutka barnult az alsó polcokon. Itt-ott papírgalacsin, zsíros csomagolópapír vagy más szemét jelezte, délelőtt diákok éltek normális életet a teremben.

Leült a zongorához, és rádöbbent, zenei ismeretek terén feledés nélkül múltak el az utolsó évek. Végigsimított a billentyűkön, a hűvös, fehér-fekete elefántcsont puhán lélgezett érintése alatt. Lenyomott egy akkordot, aztán figyelnie sem kellett, mozdultak ujjai, és egy régi dal alakult ki az első próbálkozásból. Halkan énekelni kezdett.

Mákvirág egy rózsacsokorban
Egyre hullajtja szirmait.

Könnyedén kísérte az éneket a magányos zongorán. Alig csorbult az előadásmód, bár eredetileg öttagú zenekar adta elő a számot.

Hervadtan hullik, a rózsacsokor, mondd
Hová tetted a virágaid?

Újdonságként hatott ez a lázadó, és lázító hangú szöveg az arrafelé lézengő hallgatóságra, csak Anna ismerte a dalt. A refrénre bekapcsolódott az énekbe, és Gábor automatikusan levitte a hangját a tercre.

Mákvirág vagy rózsavirág mindegy, ha már elhervadt
Száraz virága, kóró ága szemétre dobva szétporladt

Együtt énekelték a refrént. Anikót nem billentette ki a hangnemből a vele egy időben énekelt második szólam, hiba nélkül fújta a dallamot.

Mákvirág vagy hazug csillag kidobtam és már nem érdekel
Hazugságszirmok szemétre dobva új tavasz jön, hát tűnjetek el!

A második strófát Gábor megint egyedül adta elő. Ujjaival az egész rock együttest helyettesítette a zongorán. Korábban számtalanszor eljátszotta a dalt még azután is, hogy a véres 89-es nyár következtével betiltották a többi lázítónak minősített Illés, Omega és Demjén szerzeménnyel együtt.

Új mese hoz új ígéretet
Hazudnak megint az álmaink
Álmokat látunk az ígéretekben
Hamisan mesélnek csillagaink

Mire újra a refrénhez értek, ácsorogtak néhányan a terem ajtajában. Csupa ismeretlen lány és fiú a szomszédos tantermekből.

Mákvirág vagy rózsavirág mindegy, ha már elhervadt
Száraz virága, kóró ága szemétre dobva szétporladt

Anikó szeme megtelt könnyekkel. A szerzők a nyolcvankilences tragédia után írtak a dalt, és akkor játszhatták néhány hétig. A közönség a magáévá tette, aztán a hatalom ráébredt, a hazug csillag és a mákvirág rá vonatkozik. A kész lemezeket bezúzták, a dal előadását betiltották. Mire a tiltás hatott, minden második ember megszerezte a felvételt, és a dallam meg a szöveg, közkinccsé lett.

Mákvirág vagy hazug csillag kidobtam és már nem érdekel
Hazugságszirmok szemétre dobva új tavasz jön, hát tűnjetek el!

Az ajtó előtt elismerő morgással vegyített gyér taps hangzott fel.

Anikó kitörölte a szeméből a könnyeket.

– Soha többé ne játszd ezt! – kérte halkan, szinte szégyenkezve.

– Mi ez a szám? – kérdezte az egyik lány. – Most hallom először.

– Rögtönöztünk kicsit – hazudott Gabi.

– Jól énekeltek – dicsérte őket egy fiú, és bátortalanul a vállára tette a kezét az imént megszólaló lánynak.

– Tényleg rögtönöztünk – mentegetőzött Anna kissé még mindig remegő hanggal.

– Előző életedben nem hallottalak énekelni – csodálkozott Gábor, miután magukra maradtak.

– Nem vertem nagydobra. Az általános iskolában az énektanár beterelt az énekkarba. – Anikó ábrándosan gondolt vissza az ötven évnél régebbi időkre. – A középiskolában azután távol tartottam magam a kórustól. Később bizonyossá vált előttem, hogy egyedül maradok, és magányosan élem az életemet, hát kerestem egy kis énekkart, és ott szerencsésen barátokra találtam. Ezekben az időkben az jelentette számomra a társaságot. Ott kezdtem újra az éneklést, és sokat tanultam a többiektől meg a karvezetőtől. Ezért sikerült az imént gyakorlás nélkül együtt énekelnem veled.

– 5 –

Gábor azon a napon is hazakísérte Annát. Ültek a pótkocsis autóbusz hátsó fülkéjében, és bámulták az ötven éves múlt homályába veszett tájat.

Budapest magja sokkal kisebb távolságra nyújtózott a peremkerületek felé, mint később. Kőbánya és Rákoskeresztúr között nagy erdősáv húzódott, a lámpák fakón világítottak az út mentén. A világítás alig hiányozott bárkinek, a járda nélküli úttesten teremtett lélek sem kóborolt. A pótkocsi ablakán túl még derengett a késő délutáni világosság, a tél készült visszahúzódni, a hideg sokkal elviselhetőbbnek tűnt közelmúltban megélt napjaik időjárásánál.

Nem állt még a híd a vasút felett, a többi befelé tartó busszal együtt jó hosszan várakoztak, mire a sorompóőr szabaddá tette előttük az utat. A vasút túloldalán, a Köztemetőig húzódó szántóföldön, a nyolcvanas-kilencvenes években nyomdák és nagykereskedések épülnek, most a tavalyi kukoricatermés megbarnult, száraz csonkjai meredeztek.

A döcögős úton nagyokat vonaglott alattuk a pótkocsi, az ülés rázkódott, hintázott, akár az Elvarázsolt Kastély padjai a Vidámparkban.

Gábor a tenyerében melengette Anikó kezét.

– Sok csapda les még ránk – mondta. – Zavarba hozhatjuk magunkat egy-egy olyan kifejezéssel vagy szófordulattal, amelyik még nem létezik, és később születik meg.

– Más miatt kértem, hogy ne játszd többet a Mákvirág dalt – Anna fátyolos tekintettel nézte a tájat. – Zavarnak az emlékek – jelentette ki. – Felkavarna a múlt… – elakadt egy pillanatra, aztán helyesbített –… a jövő.

Kezébe temette az arcát, de megállta sírás nélkül.

– Félek a jövőtől. Megint eszembe jutott a felnőtt korunkban ránk támadó sok borzalom. Az üldözött és bebörtönzött barátok, rokonok, a betiltások, eltiltások, kivégzések meg a legszörnyűbb – elhalkuló hangon fejezte be – az a borzalmas sortűz a felvonulási téren nyolcvankilencben.

Anna két nap alatt másodszor említette a vérengzést, Gábor elkomorult.

– A sortüzet tényleg ne említsd! – Most ő fordította tekintetét az ablak felé. – Ott voltam… – elhallgatott.

– Sosem említetted – nézett rá végre Anikó.

– Érthető! Az érettségi találkozókon nem az ilyenfajta eseményekre emlékezünk szívesen.

– Megsejtettem, hogy baj lesz belőle – mondta Anna. – Azt hiszem, mégsem a sejtés miatt, hanem gyávaságból maradtam távol az eseményről.

Elcsattogott a végtelen hosszúnak tűnő tehervonat, és az őrházból kilépő bakter végre komótosan feltekerte a sorompót. A gémet tartó oszlop tetejére szerelt kolomp halkan jelezte, indulhat a forgalom.

– Megsebesültél? – kérdezte.

Gábor elveszítette az önuralmát. Fejét a lány vállára hajtotta, és kitört belőle a visszafojtott zokogás. Szerencsére nem látta senki a feltörő indulatot, a kis pótkocsiban magukban utaztak. Ilyenkor a munkanap végeztével általában kifelé tartanak az emberek a városból, befelé majdnem üresen közlekednek a járatok. Ha akad utas a belső kerületek felé, az a rázkódó második kocsi helyett a vontató járműben keres magának helyet.

Anikó megölelte, gyengéden csitítgatta.

– Ne haragudj! – lágyan végig simította az arcát – sajnálom, hogy felzaklattalak. – A haját simogatta, mintha anyja lenne a fiúnak. A lelkében ismét keveredett a meglévő idős nő a fiatal test birtokosával. Lappangó anyai ösztöne szólalt meg.

– Nagy megrázkódtatás lehetett – duruzsolta.

Gábor kínlódva bólogatott a lány vállgödrébe hajtott fejével.

– A fiaim… – dadogta –… az ikrek – elakadt a szava.

Anna ráérzett, szörnyű tragédia emlékét hozta elő a fiúból. Jobbnak látta, ha csendben marad. Simogatta tovább a fiút.

– Ssss – dünnyögte újra – ssss. Ne gondolj rájuk!

Gábor úrrá lett zokogásán, felemelte a fejét. Furcsa látvány volt a könnyáztatta arccal a lányra tekintő fiatalember. Az ő sírása nem a kamasz indulatából fakadt, hanem a megfásult, megöregedett, tönkretett vénember lelkéből.

– Bocsáss meg! Uralkodhatnék magamon – megtörölte maszatos arcát.

A busz döcögött velük tovább.

Hallgattak egy darabig, aztán Gabi újra megszólalt.

– Abban az alternatív világban ott álltunk, a beígért újratemetés napján, Nagy Imre ravatalával szemben. Bizakodtunk, azt hittük, valami újnak, jónak a részesei vagyunk, végre visszaszerezhetjük a jogainkat, a függetlenséget. Úgy gondoltam, szebbé teszem a gyerekeim jövőjét, a gyerekeim pedig az eljövendő függetlenséget keresték. Csendes forradalmat akartunk, vértelen változásokat. Elszámolásra és nem leszámolásra készültünk. Bizsergett a vérünk, mint ahogy a jövő kapujában, a sorsfordító szép percekben természetes. Egy fiatal egyetemista, egy ifjúsági szervezet elnöke beszélt éppen. Azt kérdezte, szabadok lehetünk-e addig, amíg idegen csapatok vannak az ország földjén. Ekkor történt a borzalom.