Louise Fein

AZ

ELREJTETT

GYERMEK

Kossuth Kiadó

Tartalom

I. RÉSZ  1928. július

1  Eleanor

2  Edward

I

3  Eleanor

4  Edward

II

5  Eleanor

6  Edward

7  Eleanor

8  Edward

III

II. RÉSZ  1929. január

9  Eleanor

10  Edward

11  Eleanor

12  Edward

IV

13 Eleanor

14  Edward

15  Eleanor

16  Edward

V

17  Eleanor

18  Edward

19  Eleanor

20  Edward

VI

III. RÉSZ  1929. július

21  Eleanor

22  Edward

VII

23  Eleanor

24  Edward

VIII

25  Eleanor

26  Edward

IX

IV. RÉSZ  1929. szeptember

27  Eleanor

28  Edward

29  Eleanor

30  Edward

31  Eleanor

32  Edward

33  Eleanor

A szerző utószava

Köszönetnyilvánítás

Útmutató csoportos olvasáshoz

Impresszum

Millie-nek, Joshnak és Lottie-nak

„A tanult ember egy semmittevő,
aki tanulással üti agyon az időt.
Hamis tudásának birtokában veszélyesebb lehet, mint az, aki tudatlan.”

GEORGE BERNARD SHAW

A szerző személyes tapasztalatból merített könyve megírásakor, minthogy egy epilepsziás gyermeket nevel. Bele sem mer gondolni, mi lett volna, ha száz évvel korábban születik, egy olyan korban, amelyet áltudományok, idegengyűlölet, előítéletek és félelem jellemzett. Bízik benne, hogy regényével sikerül rávilágítania azokra a magatartásformákra és stigmákra, amelyek még mindig befolyással vannak társadalmunkra és nyelvünkre.

I. RÉSZ

1928. július

1

ELEANOR

Mabel szorosan fogja Eleanor karját, amint sebesen gurulnak a vidéki úton, és Dilly patája rúgja a port a tikkasztó júliusi hőségben. Az út mentén sorfalat álló fák ágai akár egy katedrális boltívei hajolnak föléjük, kellemes zöld lombkoronát alkotva. Árnyékuk hűsíti a kis bricska utasait a vad délutáni napsütésben.

– Gyorsabban! – kiáltja kacagva Mabel, és közben csillogó szemmel az anyjára néz. – Hajtsd gyorsabban Dillyt! – mondja; hátratekint az útra, és felszabadultan nevet, miközben a szél a loknijaival játszik, melyek szinte áttetszőek, amint a napsugár elkapja egyiket-másikat. Kis hátsója fel-alá pattog az ülésen az anyja mellett.

Eleanor szorosabbra veszi a gyeplőt. A bőr megcsikordul, s az állat enyhe verítékszagot áraszt. A póni túl sebesen halad a forrósághoz képest. Ráadásul bőven van még idejük, hogy odaérjenek a 4:25-ös londoni vonat elé.

– Dilly nem mehet ennél gyorsabban, Mabel – feleli Eleanor. – Túl meleg van. Ráadásul nem is olyan fiatal már, szóval ez nem szép dolog vele szemben.

A pej póni oldalszőrét sötétebbre festi az izzadság, de tartja az iramot, és alkalmazkodik a tempóhoz, amit Eleanor diktál; hegyes füllel és emelt fővel igyekszik előre, mintha ő is éppoly izgatott volna Rose érkezése miatt, mint Eleanor. Eleanort elönti a boldogság érzése, amint belegondol, mit szól majd húga a hírhez, amit Edwarddal sem osztott még meg.

Mabel duzzogva elengedi Eleanor karját.

– Miért, hány éves Dilly?

– Olyan harminc lehet.

– Ilyen öreg?

– A póniknál középkorúnak számít.

– És te hány éves vagy, mama?

Eleanor felnevet.

– Sose kérdezz rá egy hölgy életkorára, Mabel. – Lehajol, és csókot nyom kislánya feje búbjára. – De neked azért elárulom, feltéve, ha tudsz titkot tartani – teszi hozzá, majd szigorúságot mímelve szájához emeli az ujját.

Mabel ünnepélyesen bólint.

– Huszonhét éves vagyok. Pontosabban már majdnem huszonnyolc – teszi hozzá meglepetten. Hogy szállhattak így el felette az évek? Pedig mintha csak tegnap töltötte volna be a húszat, legalábbis úgy érzi. És vajon miért hangzik a huszonnyolc sokkal többnek a huszonhétnél? Sarkamban a harminc, gondolja, nyomasztó érzéssel. Vajon egy harmincas nő már öregnek számít? Egy hasonló korú férfiról azt mondják, előtte az élet, de ha nőről van szó…

Mabel felszisszen mellette.

– Hű, az nagyon sok! Akkor te is nemsokára meghalsz, mint Patch? Te nem halsz meg, ugye, mama?!

– Uramatyám, dehogyis! Az emberek sokkal tovább élnek, mint a kutyák vagy a pónik, szívem. Embernek én még nagyon-nagyon fiatal vagyok!

Mabel szemmel láthatóan megkönnyebbül.

– Rose néni is huszonhét éves?

– Rose néni még csak tizennyolc éves, nemsokára tizenkilenc – feleli Eleanor –, és most, hogy immár egy tanult, világot látott, jó modorú ifjú hölgy vált belőle, apukád örömmel találna neki egy kedves, gazdag férjet – mondja, majd az ajkába harap. Túlságosan is látványosan. Az efféle dolgokat Mabel aztán előszeretettel adja tovább, többnyire épp annak, akinek nem kellene. Mabelre pillant, aki határozottan az utat figyeli. A kislány tökéletesen nyugodt; feltehetően hasonló, életkorokkal kapcsolatos kérdések kavarognak négyéves fejében. Csinos a krémszínű, vasárnapi kimenőruhájában, amelyet sárga és rózsaszín virágok díszítenek. Már korábban megbeszélték, hogy ebben fogadja majd Rose nénit az állomáson.

Mabel egyszeriben Eleanorra pillant. Valami sötétség bujkál a kislány szemében. Már korábban is észlelte párszor. Alig érzékelhető valami; talán csak a képzelete szüleménye. Aztán egy szempillantás alatt eltűnik, és Mabel ábrázata felderül.

– Nem éneklünk valamit? – kérdezi mosolyogva.

– Remek ötlet! – helyesel Eleanor.

– És mit énekeljünk, mama?

– Lássuk csak…

Eleanor mély levegőt vesz, majd Dilly patakopogásának ritmusára énekelni és ringatózni kezd. Csakhamar Mabel is csatlakozik hozzá, s dalolni és ringatózni kezd.

Ó, drágám, mi lehet a baj?

Jaj, drágám, mi lehet a baj?

Ó, drágám, mi lehet a baj?

Johnny oly rég elment már a vásárba.

Megígérte, hogy hoz nekem kék szalagot.

Megígérte, hogy hoz nekem egy köteg kék szalagot.

Megígérte, hogy hoz nekem egy köteg kék szalagot.

Hogy a szép barna hajamba kössem…

Eleanor nem emlékszik pontosan a szövegre és a szavak sorrendjére, úgyhogy rögtönöz. Mabelt sem igen zavarja a dolog, úgyhogy boldogan csatlakozik hozzá, és magas hangon kíséri az anyját, kissé dallamtalanul. Dilly előre-hátra rángatja a fülét.

Megígérte, hogy hoz egy ropogós, zöld almát.

Megígérte, hogy hoz egy ropogós, zöld almát.

Megígérte, hogy hoz egy ropogós, zöld almát.

Hogy leüljek, és szépen megegyem…

A fák eltűnnek, és az út a szántóföld mellett halad tovább. Egy csorda lomha mozgású, bozontos Galloway marha és a borjaik az árok mentén, az útszélen legelésznek; farkukat lóbálják, amely bolyhos oldalukat csapkodja, miközben a hosszú fű alacsony, fehér csíkos hasukat súrolja. Lehajtott fejjel bóklásznak, ami nem csoda, hiszen ebben a melegben képtelenség emelt fővel járni. Szúnyograjok keringenek a levegőben, és Eleanor elhessegeti őket. A délutáni forró párában csillog előttük az út. Eleanor a távolban, a szántóföldön túl, a fák lombja felett megpillantja a templomtornyot.

– Mindjárt ott vagyunk – szól Mabelhöz, aki még mindig dudorászik magában, „Jaj, drágám, mi lehet a baj?”; ugyanazokat a szavakat, újra meg újra, kis szünetekkel, mielőtt újrakezdené.

A szántóföldet elhagyva bekanyarodnak, és feltárul a szemük előtt az állomás, és vele szemben a Fogadó a Fehér Szarvasbikához. Távolabb, a dombtetőn és a látómezejükön túl fekszik Mayfield, az ízig-vérig angol falu, festői zöld mezőkkel, krikettpályával, kacsaúsztatóval és májusfával. A favázas műemlék épületek – melyek közül néhány a Tudor-korból származik – körülölelik a sok zöldet, és maga a falu a szépséges Surrey-hegyek közt fészkel.

Eleanor megrántja a gyeplőt, mire Dilly engedelmesen lépésre vált. Jó tíz perccel korábban érkeznek.

Megálljt parancsol a póninak, mire a bricska imbolyogva lefékez. Lelép a kocsiról, majd a gyeplőnél fogva a fogadó mellé vezeti Dillyt, ahol az állat mohón inni kezd, és hangosan szívja be a vizet, a fémzablával a szájában. Majd Eleanor vállára teszi a fejét, mire ő majdnem elveszíti az egyensúlyát.

– Mi az, talán viszket valamid? – kérdi a pónitól, mire Dilly prüszköl egyet, Mabel pedig felnevet. – Hé, öreglány! – szól a pónihoz Eleanor, majd megpaskolja, és egy hatalmas bükkfa árnyékába vezeti, a fogadóépület mellett. Dilly lehajtja a fejét, és pihenteti az egyik hátsó lábát.

Eleanor leemeli Mabelt a bricskáról, aki rögvest kinyújtóztatja a lábát. Míg a vonatot várják, a kislányt nézi, amint felfedez egy-egy bogarat és színes követ, s közben magában csacsog. Egyszer-kétszer elhallgat, ilyenkor mintha eszébe jutna valami. Majd pár másodperc múlva folytatja felfedezőútját.

– Jó napot, Mrs. Hamilton – köszön oda Ted, a postás, az út túloldaláról. A kezével is int, miközben az állomás melletti postaládához kanyarodik. – Jó meleg van ma – teszi hozzá, és előveszi a kulcscsomót a zsebéből.

– Az biztos – feleli Eleanor, és kesztyűs kezével végigsimít a homlokán, tréfásan utalva rá, hogy ő is mindjárt elolvad.

A postaláda ajtaja nyikorogva nyílik, majd Ted feje eltűnik mögötte, hogy kivegye belőle a leveleket, és a táskájába pakolja őket.

Eleanor kényelmesen figyeli, s közben áthatja a húga érkezése feletti kellemes, várakozásteli izgalom. Mennyire hiányzott neki! Rose az egyetlen, aki Eleanornak megmaradt a gyerekkorából, és megszállottan maga mellett és biztonságban akarta tudni őt. Talán, mert egyik fiútestvérük sem tért vissza a háborúból, és a szüleik tragikus halálát követően Eleanort természetes félelemérzet gyötörte, ha a húga nem volt a közelében. Óriási erőfeszítést igényelt a részéről, hogy olyan hosszú időre elengedje őt Párizsba. Amíg meg nem ismerte Edwardot, csak ők ketten voltak, szemben a világgal.

Edward igazán jó Rose-hoz. Drága Edward, mekkora terhet is jelenthettek ők neki! Azzal, hogy elvette Eleanort, jóval többet vállalt magára egy feleségnél. Most pedig Rose-nak kellett férjet találni, hogy levegyék a felelősséget Edward válláról, aki két nőről is gondoskodik, ráadásul gyarapodik a család… Hasára teszi a kezét, majd tekintetét ismét Mabelre veti, aki egy fa alatt guggol, és ágakat gyűjt. Elképzeli a húgát egy jóképű fiatalember oldalán, és egyszeriben őrült hiányérzet vesz rajta erőt.

Megrázza a fejét. Nem sajátíthatja ki Rose-t magának. A húgának is joga van egy saját, boldog családhoz. Egy pillanatra belegondol, hogyan alakult volna az élete Edward nélkül, és egy kicsit kellemetlenül érzi magát.

Az Edwarddal való első találkozása mélyen belevésődött Eleanor fejébe. Tisztán él benne az emlék, és már a puszta felidézésétől is eláll a lélegzete; akárcsak akkor, amikor először megakadt rajta a szeme, nyolc évvel ezelőtt, 1920-ban. Feszes uniformisa kihangsúlyozta széles vállát, a mellkasán kitüntetések sorakoztak. Elég volt egy gyors pillantást vetnie rá; nyomban felismerte a katonai keresztet, amelyet példás bátorságért ítéltek oda neki. Az írógép mögül csodálta magas alakját, amint a Hadügyi Hivatalban a dandártábornok szobája előtt helyet foglalt egy széken, és azon töprengett, vajon miféle nemes tettet hajtott végre. Az elbűvölő szempár, amely az ő szemébe nézett; csak egy kicsit tovább, mint egy kapitánytól illendő volt, aki épp a leszerelése ügyében szándékozott intézkedni. Még ma is emlékszik, milyen hatással volt rá; hogy elöntötte a forróság, és összefolytak a betűk a szeme előtt, amelyeket a papírra gépelt. Még most is érzi a lágy tavaszi szellő illatát, amely a nyitott ablakon át beszökött, és a bőrét simogatta; még most is fülében cseng a forgalom zaja odalent, a Horse Guards Avenue-n; még most is érzi a tekintete égető erejét, amint kipirult orcájára veti sugarát, miközben ő mindhiába igyekezett a munkájára koncentrálni. Szeme sarkából figyelte, amint a férfi a felső zsebéből elővesz egy tollat és egy jegyzetfüzetet, majd gondolataiba mélyedve, összeráncolt homlokkal jegyzetelni kezd. Eleanornak közben azon járt az esze, vajon épp verset ír, vagy azt próbálja összeszedni, amit a dandártábornoknak mondani készül.

– „Megígérte, hogy hoz egy ropogós, zöld almát” – zendít rá Mabel, és Eleanorra néz. – Így van ez a dal, mami?

– Igen, drágám – feleli Eleanor, de eközben másutt jár az esze.

Amikor Edward eltűnt a dandárparancsnok ajtaja mögött, Eleanor érezte, hogy erősen dobog a szíve, apró verítékcseppek gyöngyöznek a bőrén, és alig kap levegőt. A tudat, hogy hamarosan visszajön, olyannyira ránehezedett a lelkére, hogy kínjában a hajában turkált, a blúzát simítgatta, és az arcbőrét csipkedte. Mintha órák teltek volna el, mire újra megjelent. Nevetséges az egész, gondolta. Hiszen ő csak egy fiatal, egyszerű lány, egy titkárnő; a férfi pedig katonaember, ráadásul jóval idősebb nála. Mennyi lehet – harminc, harmincöt talán…? Ő pedig még csak tizenkilenc éves! – suhant át az agyán. Ráadásul szinte nyomorogtak, most, hogy ő meg Rose egymaguk voltak a világban. Valaki, aki ilyen okos és magabiztos, ilyen bátor és jóképű, sosem érdeklődne egy magafajta lány iránt, gondolta.

Aztán újból feltűnt a férfi, a dandárparancsnok pedig kezet rázott vele, és így szólt hozzá: „Sok szerencsét kívánok az életben!”, és olyan erősen megszorította Edward kezét, hogy beleremegett a bajsza. Tartalékos tiszt, találgatott Eleanor. Időszakosan szolgált a háborúban, most pedig engedélyt kapott, hogy visszatérjen a szakmájához. De vajon mihez? – tanakodott Eleanor, és óhatatlanul rajta felejtette a szemét, amint a szobát elhagyta. Mielőtt felvette volna a sapkáját, megfordult, és elmosolyodott. Szívmelengető és elbűvölő volt a mosolya. Amint elhaladt az asztala mellett, egy összehajtogatott papírt csúsztatott az írógépe alá. A dolog elkerülte a dandártábornok figyelmét, akinek lekötötte a gondolatait a sok száz férfi, aki az elkövetkező napokban leszerelni készült.

A Café Bruben leszek, a Whitehall-palota sarkán, délután hat órakor. Nem volna kedve meginni velem egy teát? Biztosíthatom róla, hogy a meghívás kizárólag szakmai jellegű. Szolgálatára, Edward Hamilton.

Miután Eleanor elolvasta az üzenetet, még hevesebben zakatolt a szíve.

Csörögnek a kulcsok, amint Ted visszazárja a postaládát; a púpos zsák a kerékpárkormány két markolata között nyugszik. Ismét Eleanor felé fordul, és már emeli is a kezét, hogy búcsúzzon, ám hirtelen átsiklik tekintete a nő válla felett, és felkiált. Elengedi a kormányt, a kerékpár felborul, a levelek kiömlenek a zsákból. Tágra nyílt szemmel, nyitott szájjal mutat a fa alá.

Eleanor zavartan megfordul.

Mabel a szanaszét heverő ágak között ül a poros földön, elfordított fejjel, a semmibe révedő tekintettel. Álla fel-alá rándul, keze rángatózik.

Eleanornak szinte földbe gyökerezik a lába a rémülettől. A lánya olyan, mintha már nem ezen a földön volna; édes arckifejezése helyét eltorzult vonások vették át. Elsőként Ted mozdul; lassan, kitárt karral indul a kislány felé.

– Mi van vele? – kérdezi a postás. – Mi lehet ez…?

Ted szavai hallatán Eleanor odarohan Mabelhöz.

– Mabel! – kiáltja, és a karjába veszi. A kislány nem reagál. – Mabel! – kiáltja ismét Eleanor kétségbeesetten. Mi lehet vele?! Olyan, mintha nem volna ott; mintha egy idegen lény költözött volna a testébe. Eleanor feje hangosan zúg, a pániktól kiszárad a torka, és paskolni kezdi Mabel arcát. Egyre keményebben. Nem tudja, mit csináljon, hogy eltüntesse azt az ördögi grimaszt és túlvilági tekintetet Mabel arcáról.

– Elmenjek az orvosért? – kérdi Ted, és Eleanor vállára teszi a kezét.

Aztán Mabel arca egyszeriben ismét a régi. Eleanorra néz, de ködös a tekintete. Eleanor szíve hevesen ver, és akadozik a lélegzete. Szinte imbolyog alatta a talaj.

– Semmi baj – suttogja Mabel fülébe. – Semmi baj – ismétli, aztán lesöpri a port kislánya hajáról és ruhájáról.

– Mrs. Hamilton… – szól hozzá Ted, mire Eleanor felnéz az aggódó férfira. – Azt kérdem, elmenjek-e az orvosért…

Eleanor most újra Mabelre pillant, aki szopni kezdi az ujját.

– Ne – feleli Eleanor, bár maga sem tudná megindokolni, miért. – Most már jól van – feleli. – Fogalmam sincs, mi történt. Csak…

– Hahó…! Eleanor!

Megérkezett Rose.

Eleanor felugrik, és megpillantja a kishúgát, aki széles mosollyal, szalmakalapban, kipirult orcával és gyönyörűen közeledik feléjük az állomás felől, az emelkedőn. Tökéletes látvány; egyik kezében a csomagja, a másikkal integet.

Mabel fészkelődik Eleanor karjában, és Rose-ra mutat.

Eleanor visszanéz Tedre.

– Nem szükséges. Mabel már jól van. Sokáig fent volt tegnap este, és nagyon fáradt. Biztos csak erről van szó. Tudja, milyenek a gyerekek! Nagyon sajnálom a leveleket… Segítünk összeszedni őket.

– Ne törődjön vele – feleli Ted. – Az a lényeg, hogy a kislány jól van… – mondja bizonytalanul.

– Kérem, ne aggódjon! – mondja Eleanor. – Már kutya baja. Nem kell orvost hívni, semmi szükség rá – hajtogatja. – És kérem, senkinek se szóljon erről…

Ted bólint, majd elindul, hogy felállítsa a biciklijét. Egy fának támasztja, majd nekilát, hogy összeszedje a leveleket.

– Fátylat rá – mondja még, és Eleanorra mosolyog.

Rose átjön az utca túloldalára. Az utolsó métereket már futva teszi meg, majd eldobja a táskáját, és egyenesen Eleanor karjába veti magát. Összegabalyodnak-összeölelkeznek, Eleanor beszívja húga virágos illatát és nevetését, majd Mabel is közéjük furakodik. A vonat sípszavára elengedik egymást. Gőzfelhő száll felfelé, s a vonat zakatolva kidöcög az állomásról. Mabel túl nehéz, ezért Eleanor finoman leteszi.

– Ó, Rose…! Istenem, de jó látni téged! Nem hallottam, hogy jön a vonat!

– Téged is, drága Eleanor! Na és hogy van az én kedvenc unokahúgom? – fordul Rose Mabelhöz, és gyengéden megcsipkedi az arcát, mire a kislány szégyenlősen Eleanor szoknyájába fúrja a fejét. – Atyaég, hogy megnőttél! – ámuldozik, majd Tedre néz, aki igyekszik összeszedni a földről a táska tartalmát. – Mi történt? Segítsek?

– Nem, köszönöm, minden rendben – feleli a postás, és közben iparkodik mielőbb bepakolni a leveleket a zsákba. – Csak elbambultam. Örülök, hogy viszontlátom, Miss Carmichael! Mennyi ideje is…?

– Kilenc kerek hónapja! – válaszolja Rose nevetve. – Hihetetlen, nem?

– Isten hozta idehaza! – mondja Ted, miközben az utolsó leveleket is felszedi a földről. – Nos, én megyek a dolgomra.

– Köszönöm a segítségét, Ted – hálálkodik még Eleanor.

– Remélem, minden rendben lesz – feleli Ted, és aggódó pillantást vet Mabelre, amint elhalad mellettük. – Szép napot önöknek!

– Magának is, Ted.

A postás átemeli a lábát a kerékpáron, majd kissé kifelé fordított térddel – nehogy a zsák ledőljön – elteker.

Eleanor erősen belekapaszkodik a húga karjába.

– Milyen jól nézel ki…! – mondja neki mosolyogva. Rose kissé kigömbölyödött. Valóban úgy fest, mint az egészség szobra; fényes, világoskék blúza kiemeli ragyogó üdeségét. Edwardnak nem lesz nehéz jó férjet találnia számára, gondolja.

Lehajol Rose csomagjáért, amit a húga a viszontlátás hevében elhajított.

– Na, gyere, menjünk haza – mondja Eleanor. – Remélem, Mrs. Bellamy sütött egy finom Viktória-piskótát, eperdzsemmel, csak neked és Mabelnek!

A kislány megnyalja a száját, és megpaskolja a pocakját.

– Nyami! – mondja vidáman, és kezdeti félszegsége máris tovaszállt. – Imádom az eperdzsemet! – kiáltja, és szemmel láthatóan teljesen jól van. Mintha mi sem történt volna. Talán csak képzelgés volt az egész… Ha Ted nincs ott mint szemtanú, talán meg is győzi magát erről.

– Én is imádom az eperdzsemet! – feleli mosolyogva Rose az unokahúgának. – Látod? Te meg én ugyanolyanok vagyunk – mondja, mire Mabel kis kezét Rose kesztyűs kezébe csúsztatja. – Olyan jó újra itthon! – tör fel a boldogság Rose-ból, majd felülnek a bricskára: középre ültetik Mabelt, Eleanor pedig Dillyt irányítja, hogy megforduljon, és hazaindulhassanak Brook Endbe.

– Nagy változás lesz ismét a békés, öreg Angliában a sok utazás után – mondja Eleanor Rose-nak.

– Persze, de már hiányzott. Akárcsak te, drága Ellie. Korábban sosem voltunk még pár hétnél tovább távol egymástól – mondja mosolyogva. – Na de Párizs is gyönyörű… Olyan nagyvonalú gesztus volt Edwardtól, hogy odautazhattam…

– És megtörtént a csoda? – kérdezi Eleanor incselkedve. – Sikkes párizsi lány lett belőled? Edward biztos látni akarja majd, hogy megtérült-e a befektetése.

– Majd ő megítéli – feleli Rose nevetve.

Dilly galoppozni kezd, és Eleanor Rose profilját nézi. Valóban, csak úgy ragyog… A párizsi hónapok és az olaszországi utazás szemmel láthatóan jót tett neki.

Meghitt hallgatásba burkolózva haladnak előre; Dilly patkókopogása ütemes aláfestésként hat. Az állat puha szőre világosan csillog, amint napfény éri. Elnyúlt árnyát húzza maga után, miközben a nap egyre lejjebb ereszkedik.

Rose-zal az oldalán csak úgy forr szívében a titok, ami bugyborékolva kikívánkozik belőle. Nem bírja tovább magában tartani. Van ebben valami csodálatos, hogy a húgával oszthatja meg először, gondolja.