A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Saba Sams: Gunk

Bloomsbury Publishing Plc, London, 2025

Első kiadás

Fordította

Csonka Ágnes

Copyright © Saba Sams, 2025

This translation of Gunk is published by Libri Könyvkiadó Kft. by arrangement with Bloomsbury Publishing Plc.

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Csonka Ágnes, 2026

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó Kiss Béla

Felelős szerkesztő Donáth Mirjam

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-604-514-2

Anyámnak, akit egykor szégyelltem, amikor nyilvános helyen káromkodott és dohányzott; aki kezdettől fogva mindig bátran önmaga maradt, hogy én is ugyanezt tehessem.

Megteremteni egy lényt önmagadból igen komoly dolog. Én önmagamat teremtem meg. És az a dolgunk, hogy teljes sötétségben járjunk, önmagunkat keresve. Fáj. De ezek szülési fájdalmak: megszületik valami, ami van.

– CLARICE LISPECTOR: Água Viva

Hogyan jut túl valaki ezen az egészen? Hogy tudsz élni, ha nem vagy képes szeretni? És hogy tudsz élni, ha képes vagy rá?

– JAMES BALDWIN, Egy másik ország

1

A baba huszonnégy órás és tizenhét perces. Hogy ezt megünnepeljem, előveszek egy fecskendőnyi kolosztrumot a mélyhűtőből, és a hónom alá szorítom. Amikor az előtej ismét folyékonnyá válik, letelepedek a kanapéra a kicsivel. A tenyerembe fogom a fejét, hogy szemközt legyek vele, a teste függőlegesen nyugszik az alkaromon. Ebben a testhelyzetben apránként a szájába tudom csepegtetni a sűrű, sárga tejet a fecskendőből. A nagy részét lenyeli, csak egy apró csepp szivárog ki a szája sarkából. A szoba túlsó végében bepárásodtak az ablakok. A levegő forró és nedves. A bőröm a baba bőréhez tapad. A redőnyök keskeny résein át nézem, ahogy a lecsapódó pára apró csíkokat rajzol ki az üvegen. Július van, és a nap már megint felkelőben.

Miután elfogyott a kolosztrum, a mellkasomra fektetem a babát. A lábát felhúzza, mint egy kis béka, a nyakát elfordítja, az arca a mellemnek gyűrődik. Így alszik egy ideig, emészt. Nem moccanok, hogy fel ne ébresszem, és hallgatom szabálytalan, reszkető lélegzetvételeit. Figyelem, ahogy a fény változik a plafonon. A baba néha abbahagyja a lélegzést, mintha már ez a rövid ízelítő az életből is elég lett volna ahhoz, hogy meggondolja magát. Ezek a szünetek nyilván csak másodpercekig tartanak, mégis óráknak tűnnek. Én is visszafojtom a lélegzetem, teljes testemet megfeszítem, hogy minden figyelmemet az ő testére összpontosíthassam. Így várok, csendben, küszködök a késztetés ellen, hogy felébresszem, emlékeztessem, hogy levegőt kell vennie. Valahányszor végre kiszakad belőle az a vékony kis lélegzet, annyira megkönnyebbülök, hogy sírva fakadok.

Amikor a baba felébred, ő is sír. Megmutatja, milyen az igazi ordítás: olyan hangos és kétségbeesett, hogy valósággal kettéhasítja a szobát. A zaj közepette észreveszek egy ovális sárga foltot rózsaszín nyelvén – egy csepp tejet. A kórházban rájöttem, hogy ha felállok, magamhoz szorítom és ringatom, akkor elhallgat. A lakásban is megpróbálom bevetni ugyanezt a trükköt. Próbálom újrateremteni az anyaméhet. De a babát nem lehet becsapni. Egyre csak ordít tovább. Lassabban ringatom. A karomban tartom, nyugtatom.

Nézem, ahogy a sárga folt továbbra is ott remeg a nyelvén, a szemét szorosan lehunyja. Nem hallom magamat, miközben csitítgatom, ami azt jelenti, hogy ő sem hall engem. Félek, hogy sosem fogja abbahagyni a sírást. Félek, hogy sosem fog megbocsátani nekem.

Elhatározom, hogy pelenkát cserélek. A babát a földre fektetem, textilpelenkát terítek a matracra, hogy ne érjen a csupasz bőre a hideg műanyaghoz. Még mindig üvölt. Tudom, miért, és nem a nedves pelenka az oka. Valami másért sír, valami olyan után, amit én nem tudok megadni neki. Zavarodottságomban olyan erővel rántom meg az új pelenka egyik ragasztós fülét, hogy elszakad. A hangra a baba abbahagyja a sírást. Kinyitja sötétkék szemét, az írisze olajosan fénylik, felháborodottan néz rám. Aztán kisimul a homloka, és az arcán olyan természetes tudás, olyan elfogadás jelenik meg, hogy végigfut a hátamon a hideg. Kivár. Látom rajta. Egyszerűen csak úgy döntött, hogy kivár.

Nem én vagyok a baba édesanyja, emiatt sír. Nincsenek szavai arra, hogy elmondja nekem: nem vagyok jó neki, mégis értésemre adja a testével, a tekintetével. Naiv voltam, amikor azt hittem, ha egyenesen az anyaméhből veszem magamhoz, és azonnal a meztelen mellkasomhoz szorítom, úgy, hogy az első lélegzetvételeivel csak az én szagomat érezze, akkor majd azt hiszi, hogy én vagyok az anyja. Tévedtem, amikor azt hittem, hogy ha hazahozom, az idő kitörlődik. A valóságban a lakás pontosan ugyanolyan, ahogy hagytuk: a kád tele hűvös, kék vízzel; Nim ruhái gyűrött kupacban a padlón; a jégkockatartó fejjel lefelé a mosogatóban.

Amint hazaértem a babával, azonnal lehúztam a redőnyöket, és újra lekapcsoltam a villanyt, hogy olyan legyen, mint az anyaméhben, hogy visszatérhessen, akár csak egy pillanatra is. Hogy színlelhessük, hogy az anyja is itt van. A kórházban töltött órák végtelennek tűntek. A legjobb rész a közvetlenül a szülést követő öt perc volt, az új élet extázisa. Aztán Nimet elvitték, hogy összevarrják, én pedig a rideg folyosókon járkáltam fel-alá a babával, miközben vártunk, és azon töprengtem, mit fogok mondani Nimnek, ha végre kettesben leszünk, ha aludt már pár órát, ha minden lenyugodott. Már ott, a kórház folyosóján világos volt a számomra, hogy a baba tudja, ki vagyok, illetve, hogy ki nem vagyok. A szagom és az ízem miatt pontosan tisztában van vele, hogy nem én vagyok az anyja. Az újszülött állati lény, nem tudtam volna becsapni még akkor sem, ha akarom. Persze be akartam csapni, de az még azelőtt volt. Abban a pillanatban, hogy megláttam, minden reményem szertefoszlott, hogy megtéveszthetem, és az igazság hirtelen gyönyörűnek tűnt. Miközben a születést néztem, úgy éreztem, én magam is megnyílok.

Nem tudom, mikor jöttem rá, hogy Nim nem fog visszajönni. Csak lassan esett le számomra. Nem tudtam pontosan, mennyi ideig tart az összevarrás: tizenöt perc, fél óra? Egy óra elteltével vettem rá magam, hogy szóljak valakinek. A nővérek azt hitték, Nim eltévedt a kórházban, vagy talán rossz kórterembe küldték vissza. Észrevettem, hogy a kis bőrönd, amit bepakoltam neki, váltóruhával, fogkefével, a telefonjával, eltűnt. Erre felhívtam a nővérek figyelmét is. Lassan néma pánik lett úrrá mindenkin. A baba aludt. Végül megnézték a biztonsági kamerák felvételeit, és jól látszott, ahogy Nim egész egyszerűen kisétál a kórház parkolójából. Melegítőalsót és egy ócska, szürke kapucnis pulcsit viselt, még mindig kissé nehézkesen, kacsázva lépkedett, a jobb szemöldökén elkenődött vérfolt látszott.

Ezután rengeteg kérdést tettek fel nekem. Először a nővérek, aztán az orvosok, végül a rendőrség. Leginkább arra emlékszem, ahogy Nim telefonja kicsöng, kitartóan, újra és újra. Az a szabályos trilla, aztán az üzenetrögzítő. Hagytam egy üzenetet, amelyben igyekeztem nyugodtnak tűnni, emlékeztettem arra, hogy pihenésre és segítségre van szüksége, hiszen nemrég szült. Egy másikat, amelyben elmondtam, hogy szeretem, mindig is szerettem, csak lassan jöttem rá. Aztán egy harmadikat, amelyben már annyira sírtam, hogy nem volt érthető, amit mondok.

A rendőröknek elmondtam, amit tudtam, vagyis azt, hogy Nim a távozásával egy korábbi ígéretét váltotta be. Hozzátettem, hogy ha akarják, kereshetik, de nincs sok értelme.

Nim már korábban is elszökött, jegyeztem meg. És ügyesen tud rejtőzködni.

Kérdeztek a családjáról, és azt hazudtam, hogy nem tudok róluk semmit. Higgadtan válaszoltam mindenre. Nem akartam okot adni nekik arra, hogy azt higgyék, túl labilis vagyok ahhoz, hogy hazavigyem a babát. Nem is volt okuk nem engedni, hiszen Nim terhesgondozási papírjain én voltam a partnereként feltüntetve. De láttam a rendőrök arcán az ítélkezést, ahogy végigmértek, alkalmatlanságra utaló jelek után kutatva.

Amint egyedül maradtam a kórházi szobában, a baba arcát a sajátomhoz húztam. Lehunytam a szememet, és belélegeztem az illatát. Még nem volt megmosdatva, és rágcsálópuhaságú fejbőrén még érződött Nim bensőjének szaga. Igaz, én azt vártam, hogy a baba idegen lesz számomra, makulátlan, akár egy dobozból kicsomagolt játék baba. Azt hittem, a születése mindent eltöröl majd, és engem is vadonatújjá változtat át. De amint megláttam őt, azonnal felismertem. Az arca annyira egyértelműen ismerős volt – és ettől még nem kevésbé megdöbbentő. A szaga pedig buja, földes, olyan, mint a moha, mint valaki, aki mindig is élt. Úgy éreztem, ő az egyetlen, aki megért engem abban a hideg kórházban Nim eltűnése után.

Könyörögtem az orvosnak, hogy hadd vigyem haza a babát, ne kelljen még egy éjszakát a kórházban töltenünk. Biztos voltam benne, hogy ha Nim visszatér, a lakásban fog megjelenni. Az orvos átlátta a helyzetet, elismerte, hogy a baba súlya, annak ellenére, hogy koraszülött, megfelelő, így végül engedélyt adott rá.

A baba időközben beletörődött a várakozásba. Nem csodálom, hiszen én is várok. Kétségbeesetten vissza akarom kapni Nimet. A telefonja egyre csak kicsöng. Rámondom az üzenetrögzítőre, hogy sajnálom, hogy tévedtem. Hogy én is azt akarom, amit ő, bármi legyen is az, de legalább annyit muszáj tudnom, hogy biztonságban van. Elmondom neki, hogy a baba nemcsak egészséges, hanem varázslatos is. Hogy valami természetfelettit érzek benne. Aztán idegesen felnevetek. Aztán elvesztem a kontrollt, és kérlelem, hogy jöjjön vissza. Könyörgöm neki. Leteszem, aztán újra hívom, hogy bocsánatot kérjek az előző üzenetért. Elmondom neki, hogy nem tartozik nekem semmivel, ezzel tisztában vagyok. De legalább hívjon fel, kérlelem. Legalább beszélhetnénk?

2

Amióta csak az eszemet tudom, anya akartam lenni. Gyerekkoromban nem voltak velem egykorú barátaim. Az iskolában inkább a kisebbekkel játszottam szerepjátékokat az udvaron. Én voltam a jóságos árvaházi nevelő, vagy a rakoncátlan gyerekcsapat bébiszittere. A kicsik élvezték, hogy egy nagyobb lány foglalkozik velük – odaszaladtak hozzám, kérték, hogy játsszunk. Botokat és kavicsokat adtam nekik vacsorára, aztán a homokozóba fektettem le őket. Most érdekesnek találom, hogy soha nem azt játszottam, hogy az anyjuk vagyok. Kilencévesen csinos húszéves nőként szerettem elképzelni magam, csillagokkal hímzett zsebű trapézfarmerban és piros cowboycsizmában. Nem hittem, hogy bárki, aki már kihordott egy gyereket, így nézhetne ki. Talán legbelül már akkor tudtam, hogy a testem soha nem lesz képes teherbe esni, mert anyámnak három vetélése volt gyors egymásutánban, abban az évben, amikor én hatéves lettem. Gyermeki elmémben képtelen voltam elválasztani a „terhes” szót a vérrel teli vécé képétől.

Vajon mit szerettem a kisgyerekekben, amikor még én magam is gyerek voltam? Akadt pár dolog. Aranyosnak találtam őket, selymes hajukat, telt és ruganyos, vízzel teli lufihoz hasonló arcukat. Én nagydarab voltam, vaskos végtagokkal, drótszerű, fésülés után szétálló göndör hajjal. Büszke voltam a szép kézírásomra, és szerettem a pepecselős hobbikat, a keresztszemes hímzést vagy a bonyolult színezőket. Az általam kicsinek és szépnek tartott tárgyakhoz és emberekhez vonzódtam, mintha másoktól szereztem volna be ezeket a tulajdonságokat. A másik ok, amiért vonzódtam a kisbabákhoz és a kisgyerekekhez, az volt, hogy ők is vonzódtak hozzám. Már akkor megértettem, hogy a születési énünk a valódi, és csak később szocializálódunk udvariassá. Ezért számomra nyilvánvalónak tűnt, hogy ha a kisgyerekek kedvelnek, az valami mélyebb kötődést jelent, mint ha a nagyobbak. Értettem a kicsik megnevettetéséhez, élvezetes játékokat találtam ki nekik. Soha nem éreztem magam népszerűbbnek, mint amikor a csípőmet riszálva átsétáltam képzeletbeli trapézfarmeremben a játszótéren, és a kisgyerekek sorban követtek, mint a kiskacsák.

Azt azért el kell mondanom, hogy a velem egykorú gyerekek sosem kedveltek. A sportokban lassú voltam, a beszélgetésekben félénk, túlféltő szülők egyke gyereke. Talán épp ezért fordultam már eleve a kicsik felé: túlságosan büszke és önérzetes voltam ahhoz, hogy olyan barátok után fussak, akik nem mutatnak érdeklődést irántam. Otthon magányos voltam, és arra vágytam, hogy sokan vegyenek körül. A szüleim nagyon szerettek, ma is szeretnek, de gyerekként leginkább az volt a feladatom, hogy mutassam, szükségem van rájuk, hogy rátermettnek érezhessék magukat. Feltűnt, micsoda energia önti el anyámat, valahányszor beteg voltam vagy rosszat álmodtam. Emlékszem a hideg kezére a forró homlokomon, a meleg fahéjas tejre, amit éjjel hozott be. De nekem is szükségem volt arra, hogy bizonyíthassam, rátermett vagyok, olyan ember, aki adni is képes, nem csak kapni. A kisgyerekek lehetőséget adtak nekem arra, hogy eljátsszam ezt a szerepet, még ha csak a közös képzeletünkben is, ha csak egyetlen órára is.

Iskola után a szüleim folyton apró problémákat kreáltak, csak azért, hogy szülőként viselkedhessenek. Nem ittam elég vizet, túl feszes a vádlim, vérszegény vagyok. Folyamatosan aggódtak az evésem, az alvásom miatt. Igaz, sosem voltak erőszakosak. Sőt, inkább túlságosan alacsony elvárásokat támasztottak velem szemben. Semmi olyat nem követeltek meg tőlem, ami kívül esett a normális kereteken. Csakhogy a normalitás igencsak szűkös hely, és ahogy növekedtem, ez a tér tovább szűkült. A szüleim szeretete olyan volt, mint egy gomolygó füsttel teli szoba, ahol a falak egyre közelebb araszolnak. Tudom, ők sosem akarták, hogy ezt érezzem, és nagyon fájna nekik a tudat, hogy mégis. Egyszerűen csak arról volt szó, hogy az identitásuk – különösen anyámé, de apámé is –, annyira eggyé olvadt a szülői szereppel, hogy képtelenek voltak kiengedni engem a világba. Kik is lesznek ők, ha felnövök, és többé már nincs szükségem rájuk?

Végül azon kaptam magam, hogy felnőttem. Kétségbeesésemben, hogy bizonyítsam, független vagyok, felnőtt vagyok, erővel szakítottam el magam tőlük. Tizennyolc évesen Portslade kertvárosából beköltöztem Brightonba, és egy viszonylag fiatal pár házában béreltem szobát, akiknek volt egy kislányuk. A szüleim azt remélték, hogy egyetemre megyek, de én tudtam, hogy akkor valószínűleg haza kellene járnom az ünnepek idején, és ez teljesen elvette a kedvemet az egésztől. Már képtelen voltam elviselni az arcukra kiülő aggodalmat. Például amikor nagyritkán elmentem este valahová, és résnyire nyitva hagyták a hálószobájuk ajtaját. Amikor hazaértem, anyámat rendszerint az ágyban ülve találtam, szemüvegben. A lámpa meleg fénnyel világította meg aggodalomtól gyűrött arcát. Apám csak egy púp volt a takaró alatt, hangosan hortyogott. Ha anyámra gondolok, most is így látom őt magam előtt: folyton ébren, az ajtaja örökké résnyire nyitva, felkészülten az elkerülhetetlen pillanatra, amikor valamiképp összeomlik az életem.

Egyetem helyett egy állásközvetítő cégnél vállaltam munkát. Annyira unalmasnak találtam az álláskeresést, hogy az első ajánlatot elfogadtam, és az lett a munkám, hogy másoknak találjak állást. Elviselhetetlenül kisstílű volt az egész, de szerettem telefonon beszélni az ügyfeleimmel. Bátorságot adott, hogy sosem látják az arcomat. Vigasztaltam őket az álláskeresés nehézségei miatt, biztosítottam őket arról, hogy ez manapság egyre gyakoribb. Kicsit előkelőbb kiejtéssel beszéltem, mint szoktam, és miután letettem a kagylót, azon tűnődtem, vajon tizennyolcnál idősebbnek képzelt-e a jelentkező.

Az estéimet a főbérlőim kislányával töltöttem. Connie-nak hívták. Azonnal megszeretett, ahogy korábban sok más gyerek. A játék most nem arról szólt, hogy én gondoskodom Connie-ról, mint annak idején a gyerekekkel az iskolaudvaron. Már felnőttem, nem én szabtam irányt a képzeletünknek. Connie találta ki a játékainkat, és rendszerint úgy bánt velem, mint egy óriási játékbabával. Ilyenkor lefeküdtem a szőnyegre a szobájában, ő pedig az összes csatját a hajamba tűzte, vagy telerajzolta az arcomat sima hegyű filctollaival. Néha addig rángatta az államat, amíg ki nem nyílt a szám, és aztán tárgyakat tuszkolt bele. Hideg üveggolyót, malacperselyéből kirázott pénzdarabot.

Vedd be a gyógyszert, suttogta. Vedd be, és jobban leszel.

Ha megpróbáltam megszólalni, azonnal csendre intett.  Nem beszélhetsz, közölte. Majdnem meghaltál.

Néha, amikor esténként így feküdtem Connie szobájának padlóján, azon kaptam magam, hogy könnyek csorognak lefelé az arcomon, és megtöltik a fülemet, így alig hallottam, ahogy Connie a szobájában motoz, összeszedegeti a játékhoz szükséges kellékeket. Nem tudtam, miért sírok, és nem is töprengtem rajta hosszan. A sírás valahogy felfrissített, és ennyi elég is volt. Egyfajta esti megtisztulás. Később Connie-t a szülei a fürdőszobába hívták fogat mosni, én pedig lementem a konyhába, és főztem magamnak egy kétperces tortellinit. Most, visszagondolva a fiatal felnőttkoromra, ezek a Connie-val töltött pillanatok a legboldogabb emlékeim közé tartoznak. Úgy érzem, a megkönnyebbüléstől sírtam, nem a szomorúságtól. A megkönnyebbüléstől, hogy egy pillanatra visszatérhettem egy olyan időszakba, amikor semmiféle önrendelkezési jogom vagy felelősségem nem volt. Connie-val lenni ebben a tekintetben a szüleimmel való együttlétre emlékeztetett. Amíg a padlón feküdtem, és ő telerajzolt, mint egy papírlapot, feladhattam a függetlenségért folytatott küzdelmemet. Megpihenhettem kicsit.

Három éven át laktam Connie-val és a szüleivel, aztán újabb ötöt egyedül, egy garzonlakásban egy csirkéző felett. Nagyjából ugyanaz a gyerek maradtam, aki mindig is voltam: a büszkeség és az önbizalomhiány szerencsétlen kombinációja; vonzódás a fiatalsághoz és a szépséghez; hajlam arra, hogy saját sikeremet azzal mérjem, mennyire érzem magam hasznosnak, mennyire van rám szükség. Ma már úgy látom, a felnőttek valójában ugyanazok a gyerekek, akik egykor voltak – a felnőtt élet nem is különbözik olyan sokban a játszótértől. Csak persze nagyobb a tét.