A mű eredeti címe: Make Your Bed – Little Things that Can Change Your Life… and Maybe the World

„This edition published by arrangement with Grand Central Publishing, an imprint of Hachette Book Group, Inc., New York, NY, USA. All rights reserved.”

Copyright © William H. McRaven, 2017

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Gondos László, 2025

Minden jog fenntartva; a mű részletei sem közölhetők, és semmilyen formában nem sokszorosíthatók a jogtulajdonos engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978 615 698 357 2

Megjelent a BookLab Könyvek gondozásában, 2026-ban

A BookLab Kiadó a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Budaházy Árpád

Felelős szerkesztő: Dufka Hajnalka

www.booklab.hu

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Justh Szilvia

Tördelés: Kedves László

Borítóterv: Kovács Péter

A kiadó könyveit megrendelheti kedvezménnyel

a booklab.hu webáruházban.

Három gyermekemnek: Billnek, Johnnak és Kellynek.

Egyetlen apa sem lehet büszkébb a gyerekeire, mint én rátok.
Létezésetekkel életem minden egyes pillanatát jobbá tettétek.

És a feleségemnek, Georgeann-nek,
a legjobb barátomnak, aki elérhetővé tette minden álmomat.
Vajon hol tartanék most nélküled?

TARTALOM

Előszó

Első fejezet: Kezdjük a napot egy feladat elvégzésével!

Második fejezet: Egyedül nem megy

Harmadik fejezet: Csakis a szív számít

Negyedik fejezet: Az élet nem igazságos – lépjünk tovább!

Ötödik fejezet: A kudarc erősebbé tehet minket

Hatodik fejezet: Merjünk igazán bátrak lenni!

Hetedik fejezet: Nézzünk szembe a zaklatóinkkal!

Nyolcadik fejezet: Nőjünk fel a feladathoz!

Kilencedik fejezet: Adjunk reményt másoknak!

Tizedik fejezet: Soha, de soha ne adjuk fel!

A Texasi Egyetem diplomaosztó ünnepségén elmondott beszéd

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Jegyzetek a magyar kiadáshoz

Név- és tárgymutató

ELŐSZÓ

2014. május 17-én abban a megtiszteltetésben volt részem, hogy beszédet mondhattam a végzős hallgatóknak Austinban, a Texasi Egyetem diplomaosztó ünnepségén. Jóllehet egykori alma materemről volt szó, én mégis aggódtam, hogy vajon egy katonatiszt, akinek a háború határozta meg egész pályafutását, szíves fogadtatásra számíthat-e a diákok körében. Nagy meglepetésemre a végzős hallgatók örömmel fogadták a beszédemet. Úgy tűnt, hogy a Navy SEAL1 kiképzésén elsajátított tíz lecke, amelyre a mondandómat felépítettem, mindenki számára tartogatott valamit. Ezek az egyszerű leckék eredetileg a kiképzéssel járó megpróbáltatások leküzdését szolgálták, ám ugyanolyan fontosnak bizonyulnak, amikor az élet kihívásaival kell megbirkóznunk – függetlenül attól, hogy kik vagyunk. A diplomaosztó óta eltelt három év során kiváló emberek mesélték el nekem a saját történeteiket, azt, hogy miként győzték le a cápáktól való félelmüket, hogy miért nem kongatták meg azt a bizonyos harangot, vagy hogy miként segített nekik átvészelni a nehéz időket az, hogy minden reggel beágyaztak. És mindannyian többet akartak tudni arról, hogy vajon miként befolyásolta az én életemet ez a tíz lecke, és hogy kik inspiráltak a pályafutásom során. Ebben a könyvben erre a kérdésre igyekszem választ adni. Minden egyes fejezet kicsit más kontextusba helyezi a leckéket, illetve rövid történeteket tartalmaz olyanokról, akik fegyelmükkel, kitartásukkal, becsületükkel és bátorságukkal hatást gyakoroltak rám. Bízom abban, hogy minden olvasóm haszonnal forgatja majd ezt a könyvet!

ELSŐ FEJEZET
KEZDJÜK A NAPOT EGY FELADAT ELVÉGZÉSÉVEL!

Ha meg akarjuk változtatni a világot…

kezdjük azzal, hogy bevetjük az ágyunkat!

A SEAL alapkiképzésének otthont adó, jellegtelen külsejű, háromszintes kaszárnya a kaliforniai Coronado tengerpartján áll, és legfeljebb száz méter választja el a Csendes-óceántól. Légkondicionáló berendezéssel nem rendelkezik, és éjszakánként a nyitott ablakon keresztül hallani lehet az árapály mozgatta víz, illetve a fövenyen megtörő hullámok robaját.

Az épület helyiségeit a spártai szigor jegyében alakították ki. A tiszti hálókörletet három évfolyamtársammal osztottam meg, berendezése mindössze négy ágyból és az egyenruhák tárolására szolgáló szekrényből állt. Amikor a reggel a laktanyában ért, lekecmeregtem a haditengerészet által rendszeresített priccsemről, és gondolkodás nélkül nekiálltam ágyazni. Ez volt a nap első feladata. Egy olyan napé, amelyről tudtam, hogy tele lesz zsúfolva egyenruhaszemlékkel, hosszútávúszásokkal, annál is hosszabb futásokkal, akadálypályákkal, nem is beszélve a SEAL-kiképzők részéről érkező folyamatos zaklatásokról.

– Viii-gyázz! – vezényelte Dan’l Steward hadnagy, a körletparancsnok, amikor a kiképző belépett a szobába. Az ágy lábánál állva összecsaptam a sarkaimat, és kihúztam magam, miközben a főaltiszt felém vette az irányt. A szigorú és kifejezéstelen arcú kiképző a kikeményített, zöld egyensapkám szemrevételezésével kezdte meg az ellenőrzést, megbizonyosodva arról, hogy megfelelő és jól formált-e a nyolcélű „fedés”. Tekintetével fentről lefelé haladva feltérképezte az uniformisom minden egyes négyzetcentiméterét. Vajon az előírt helyen vannak az ing és a nadrág vasalt élei? Az övcsat úgy csillog, akár a tükör? Elég fényesre suvickoltam-e a bakancsom ahhoz, hogy megpillanthassa rajta az ujjai tükörképét? Miután meggyőződött róla, hogy megfelelek a SEAL-jelöltektől elvárt kiemelt követelményeknek, az ágyammal folytatta a vizsgálatot.

A priccs hasonlóan egyszerű volt, mint maga a körlet, egy acél ágykeret és egy szimpla matrac. A matracot egy alsó lepedő takarta, rajta volt még egy felső lepedő. Körben szorosan a matrac alá betűrt szürke gyapjúpokróc, az tartott minket melegen a hűvös San Diegó-i estéken. A második, hozzáértő mozdulatokkal téglalap alakúra hajtogatott pokróc az ágy láb felőli végére került. A Lighthouse for the Blind2 által készített párna helye a priccs fejénél volt, pontosan középen, méghozzá úgy, hogy kilencvenfokos szöget zárjon be az alatta lévő pokróccal. Előírás szerint. Ha ettől a szigorú követelménytől a legkisebb mértékben eltértem, már mehettem is a „hullámok közé”, hogy aztán addig hemperegjek a parton, amíg tetőtől talpig be nem borít a nedves homok – ez volt az úgynevezett cukros keksz.

Mozdulatlanul álltam, a szemem sarkából figyeltem a kiképzőt. Unott pillantással méregette az ágyamat. Előrehajolva ellenőrizte a betűrt sarkokat, majd a pokrócot és a párnát, hogy megbizonyosodjon róla: előírás-szerűen illeszkednek egymáshoz. Végezetül a zsebébe nyúlt, és elővett egy negyeddollárost, amelyet többször a levegőbe pöckölt, hogy lássam, a végső próba következik. Az utolsó pöccintéstől az érme magasan a levegőbe repült, majd visszahullva könnyedén felpattant a matracról. Ez a néhány centiméteres szaltó elég magas volt ahhoz, hogy a kiképző elkapja az érmét.

Az előírásnak megfelelően bevetett ágy nem érdemelt dicséretet. Elvárás volt. Arról tanúskodott, hogy odafigyelek a részletekre, a nap végén pedig arra emlékeztetett, hogy volt valami, amit jól csináltam.

Ezt követően megpördült, a szemembe nézett, és bólintott. Egyetlen szó nélkül. Az előírásnak megfelelően bevetett ágy nem érdemelt dicséretet. Elvárás volt. Arról tanúskodott, hogy odafigyelek a részletekre, a nap végén pedig arra emlékeztetett, hogy volt valami, amit jól csináltam, hogy volt olyasmi, amire büszke lehetek, bármilyen apróságnak tűnjön is.

A haditengerészetnél töltött időm során az ágyazás volt az egyetlen biztos pont, amellyel minden egyes nap számolhattam. Amikor zöldfülű SEAL-ként a különleges műveletek végrehajtására átalakított USS Grayback tengeralattjáró3 fedélzetén szolgáltam, a gyengélkedő volt a szálláshelyem, ahol négy ágyat helyeztek el egymás fölött. A körlet mindenható ura, egy morcos, öreg doki ragaszkodott hozzá, hogy reggelente rendbe tegyem a priccsem. Ahogy mondani szokta: vajon a tengerészek mégis hogy reménykedhetnének a legjobb orvosi ellátásban a vetetlen ágyak és egy takarítatlan helyiség láttán? Később világossá vált számomra, hogy a tisztaság és rend iránti igény a katonalét minden egyes területére érvényes.

Harminc évvel később leomlottak az ikertornyok. Támadás érte a Pentagont, és Pennsylvania felett bátor amerikaiak haltak meg egy repülőgép fedélzetén.

A terrorakciók idején éppen otthon lábadoztam egy súlyos ejtőernyős baleset után. A kormányzati szolgálati lakásomba betoltak egy kórházi ágyat, és a nap zömét hanyatt fekve töltöttem. Mindennél jobban szerettem volna végre felkelni abból az ágyból. Más SEAL-ekhez hasonlóan én is arra vágytam, hogy együtt harcolhassak a bajtársaimmal.

Amikor már elég jól voltam ahhoz, hogy egyedül is ki tudjak kecmeregni, az első dolgom volt feszesre húzni a lepedőt, megigazítani a párnát, és megbizonyosodni arról, hogy a kórházi ágy megfelelő benyomást kelt majd bárkiben, aki csak belép az otthonomba. Így akartam megmutatni, hogy felülkerekedtem a sérülésemen, és hogy készen állok továbblépni.

Alig négy héttel a szeptember 11-i terrortámadások után áthelyeztek a Fehér Házba, ahol a következő két évet az újonnan felállított Terrorelhárítási Hivatal (Office of Combating Terrorism) tagjaként töltöttem el. Eltelt két év, 2003 októbere már a bagdadi repülőtéren kialakított ideiglenes központunkban talált. Az első néhány hónapban tábori ágyakon aludtunk. Amikor reggelente felébredtem, én mégis összetekertem a hálózsákomat, a párnát gondosan az ágy fejéhez rendeztem, és felkészültem a napra.

Az amerikai csapatok 2003 decemberében fogták el Szaddám Huszeint. Egy apró szobában tartottuk őrizet alatt. Alvóhelyként neki is egy tábori ágy szolgált, a luxust a lepedők és egy pokróc jelentették. Naponta egyszer felkerestem, hogy ellenőrizzem, a katonáim megfelelően gondoskodnak-e róla. Némi derültséggel vettem tudomásul, hogy Szaddám aztán nem veti be az ágyát. A takarói folyton összegyűrve hevertek a priccs végében, és kevés hajlandóságot mutatott rá, hogy megigazítsa őket.

Az elmúlt tíz év során abban a megtiszteltetésben volt részem, hogy a nemzet legnagyszerűbb fiaival és lányaival dolgozhattam együtt – tábornokoktól a közlegényekig, admirálisoktól a zöldfülű tengerészekig, nagykövetektől a gépírónőkig mindenféle emberrel. Olyan amerikaiakkal, akik önként vállalták a tengerentúli háborús erőfeszítések támogatását, és rengeteg áldozatot hoztak e nagyszerű nemzet védelme érdekében.

Vannak időszakok, amikor nem sokat tehetünk egy adott nap kimenetelének a befolyásolásáért. […] Ilyenkor óhatatlanul keresünk valamit, ami […] segít megőrizni a méltóságunkat.

Mindannyian tisztában voltak vele, hogy az élet nehéz, és hogy vannak időszakok, amikor nem sokat tehetünk egy adott nap kimenetelének a befolyásolásáért. A csatában katonák halnak meg, a családok gyászolnak, a napok hosszúra nyúlnak, tele szorongást keltő pillanatokkal. Ilyenkor óhatatlanul keresünk valamit, ami vigaszt nyújthat számunkra, ami motiválhat bennünket, erőt adhat, hogy elkezdjük az újabb napot, és segít megőrizni a méltóságunkat egy gyakorta szörnyű világban. És ez nem csak a harctérre igaz. A mindennapi élet során is szükség van erre a strukturáltságra. Habár semmi nem helyettesítheti a saját hitünkből származó erőt és magabiztosságot, néha még az ágyazás egyszerű művelete is megadhatja a nap elindításához szükséges lendületet, nem is beszélve arról a lezárásához elengedhetetlen elégedettségérzésről.