Borítószöveg

,,Mi, nők sok váratlan kihívással nézünk szembe, amikor úgy döntünk, hogy túllépünk megszokott határainkon."

Az 1930-as évek Kentuckyjában járunk, ahol különösképpen bátor tettnek számít jelentkezni az Eleanor Roosevelt által kezdeményezett mozgókönyvtár önkéntes női csapatába. Öt merész és elszánt nő mégis vállalja, hogy a zord és embert próbáló hegyi utakon át rendszeresen eljuttatja a könyveket az eldugott falvakba, tanyákra.

A lovas könyvtárosnők híre hamar elterjed, ám a munkájuk egyáltalán nem egyszerű. Nemcsak természeti nehézségekkel, vadállatokkal és hegyi haramiákkal kell megküzdeniük, de férfiakkal is, akik nem nézik jó szemmel a küldetéssel járó szabadságot, függetlenséget. Akad, aki bármit megtenne, hogy megállítsa őket...

A történelmi tényeken alapuló Áradó fény csodálatos és izgalmas történet női barátságról, kitartásról, igaz szerelemről és szenvedélyről.

Fordította

Dobos Lídia

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Jojo Moyes: The Giver Of Stars

Penguin, London, 2019

Első kiadás

Copyright © 2019 by Jojo’s Mojo Ltd.

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Dobos Lídia, 2025

Minden jog fenntartva

Szerzőfotó © Claudia Janke

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót Buda Klaudia terve alapján készítette
Kaposvári Franciska

ISBN 978-963-604-588-3

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Barbara Napier-nak, aki mellettem állt,
amikor szükségem volt rá.
És valamennyi könyvtárosnak.

Prológus

1937. december 20.

Figyelj! Hallgasd! Ha hárommérföldnyit megy befelé az ember az erdőbe, Amott Ridge alatt közvetlenül olyan sűrű a csönd, hogy vágni lehetne. Pirkadat után már nem szól a madárdal még nyáron sem. Nemhogy most, amikor hideg és párás a levegő, nem mozdul az a pár falevél sem, ami még nagy bátran az ágakon ül. Semmi sem moccan a tölgyek és hikorifák között, a vadállatok mélyen a föld alatt vagy a fák odvában rejtőznek, puha bundájukban egymáshoz bújva. Annyira mély a hó, hogy az öszvér lába térdig süllyed, az állat pár lépésenként meginog, gyanakodva fel-felhorkan, lábával keresi az éles köveket és a mélyedéseket a végtelen fehérségben. Csak a kis patak van mozgásban, tiszta vize csobog a köves mederben. Lefelé tart, oda, ahol az itteniek közül még soha senki sem járt.

Margery O’Hare megmozgatja lábujjait a csizmájában, de már rég nem érez semmit. Felnyög a gondolatra, hogy mennyire fog fájni, ha újból fölmelegszik a lába. Három pár gyapjúzokni van rajta, de ebben az időben az annyi, mintha mezítláb járna. A nő megsimogatja a nagy öszvér nyakát, vastag férfikesztyűjével lesöpri róla a jégkristályokat.

– Ma este külön adagot kapsz, Charley – mondja, mire az állat kíváncsian hegyezi hatalmas fülét. Margery megigazítja a nyeregtáskát, hogy egyensúlyban legyen, és elindul lefelé a patak mentén. – Jó meleg melaszt is kapsz a vacsorához. Sőt, én magam is eszem majd belőle.

Még négy mérföld, gondolja, és azt is, hogy bárcsak rendesen reggelizett volna. El kell mennie az indián rézsű mellett, föl a sárga fenyvesen, még két völgyön át, és akkor meglátja a vén Nancyt, aki, mint mindig, most is biztos szent énekeket énekel Isten dicsőségére. Érces hangja visszhangzik az erdőn át, karjával úgy verdes, akár egy gyerek, ahogy szalad elébe.

– Nem kéne öt mérföldet gyalogolnia miattam – mondja majd Margery az asszonynak, mint rendesen, minden két hétben. – Hiszen ez a mi dolgunk. Ezért járunk lóháton.

– Ó, hát maguk, lányok épp eleget tesznek.

Margery tudja, valójában miért siet elé az öregasszony. Nancy és ágyhoz kötött nővére, Jean, akik Red Lickben, a kis faházban laknak, semmiért el nem mulasztanák a következő adag könyvet. Nancy hatvannégy éves, három ép foga van, és odavan egy jóképű cowboyért.

– Az a Mack McGuire, úgy repes érte a szívem, akár a mosott lepedő a szárítókötélen. – Összekulcsolja a kezét, és az égre emeli a tekintetét. – Archer úgy ír róla, hogy szinte látom, amint kilép a könyv lapjairól, és maga mellé ültet a nyeregbe. És nem csak a lovat ülném ám meg boldogan! Az uram szerint lánykoromban egész jó seggem volt – teszi hozzá bizalmasan odahajolva Margeryhez.

– Ebben biztos vagyok, Nancy – feleli Margery minden egyes alkalommal, az öregasszony meg fölkacag, a combját csapkodja, éppúgy, mint az első alkalommal.

Reccsen egy faág, Charley a fülét hegyezi. Ekkora füllel elhall akár Louisville-ig is.

– Erre – mondja Margery, és eltereli az állatot egy kiálló sziklától. – Mindjárt meghalljuk Nancyt.

– Hova, hova?

Margery hirtelen odakapja a fejét.

A férfi kicsit támolyog, de a tekintetét egyenesen Margeryre szegezi. Puskáját kibiztosította, és a ravaszon tartja az ujját, mint egy őrült.

– Hajlandó most rám nézni, mondja csak, Margery?

– Látom magát, Clem McCullough – feleli a lány nyugodt hangon, de a gondolatai sebesen száguldanak.

– Látom magát, Clem McCullough – ismétli meg a férfi, és köp egyet, akár egy neveletlen gyerek az iskolaudvaron. Haja féloldalt fölmered, mintha elfeküdte volna. – Lát engem, pedig igencsak fentről néz le rám. Mintha sár lennék a cipőjén. Azt hiszi, maga valami különleges.

Margery nem félős, de épp elég jól ismeri ezeket a hegyi férfiakat ahhoz, hogy tudja, részeg emberrel nem jó kötekedni. Pláne olyannal, akinél csőre töltött fegyver van. Gondolatban sorra veszi azokat, akiket megbánthatott. Volt egypár, de épp McCullough? A nyilvánvalón kívül nem talál más okot.

– Ha az apám tett is bármit a maga családja ellen, az már a sírba szállt vele együtt. Csak én maradtam, én meg békében akarok élni.

McCullough az útját állja, a lába mélyen a hóban, ujja még mindig a ravaszon. Bőre lilásvörös, látszik rajta, túl részeg ahhoz, hogy érzékelje, mennyire fázik. Minden bizonnyal túl részeg ahhoz is, hogy pontosan célozzon, ám Margery nem akar kockáztatni.

Elhelyezkedik a nyeregben, visszafogja az öszvért, oldalra pillant. A patakpart túl meredek, és sűrűn állnak rajta a fák, ott nem jut át. Rá kell vennie a férfit, hogy térjen ki előle, különben egyenesen átgázol rajta. Erős kísértést érez az utóbbira.

Az öszvér hátraveti a fülét. A csöndben Margery hallja a saját szívverését, azt a makacs dübörgést a fülében. Talán még sosem hallotta ilyen hangosan, gondolja szórakozottan.

– Csak a munkámat végzem, Mr. McCullough. Lekötelezne, ha átengedne.

A férfi a homlokát ráncolja, sértésnek veszi a túl udvarias megszólítást. Amikor fölemeli a puskáját, Margery rájön, hibát követett el.

– A munkáját… Hú, de sokat képzel magáról! – A férfi hangosan köp egyet, várja a választ. – Tudja, mi kéne magának, kislány?

– Azt hiszem, amire én gondolok, az nagyon más, mint amire maga.

– Hogy magának mindenre van válasza! Azt hiszi, nem tudjuk, mit művelnek? Hogy mit terjesztenek a rendes, istenfélő asszonyok között? Tudjuk jól, miben sántikálnak. Megszállta magát az ördög, Margery O’Hare, és az olyanokból, mint maga, csak egyféleképpen lehet kiűzni az ördögöt.

– Szívesen meghallgatnám, de sok a dolgom. Talán folytassuk ezt majd…

– Pofa be! – McCullough fölemeli a puskáját. – Fogja be azt a rohadt pofáját!

Margery szorosan összeszorítja a száját.

A férfi két lépessel közelebb megy, szétvetett lábbal áll.

– Szálljon le az öszvérről!

Charley zavartan feszeng. Margery szíve a torkában dobog, jeges rémület fogja el. Ha most megfordul, hogy elmeneküljön, a férfi utánalő. Az egyetlen út errefelé a patak mentén halad, az erdő talaja kemény, kavicsos, és a fák nagyon sűrűn állnak. Margery tudja, hogy mérföldekre nincs itt senki, csak az öreg Nancy, aki épp fölfelé baktat a hegyre.

A férfi pontosan tudja, hogy egyedül van.

– Azt mondtam, szálljon le, most azonnal – mondja fojtott hangon a férfi, és közelebb lép, lába alatt csikorog a hó.

Igen, gondolja Margery, ez a keserű igazság. Mindegy, milyen okos vagy, milyen erős és magabiztos, egy ostoba férfi a puskájával mindig felülkerekedik rajtad. Már annyira közel van hozzá a puskacső, hogy Margery csak két végtelen mély, fekete lyukat lát. A férfi egy horkantással hirtelen leengedi a fegyvert, lazán lóg az oldalán a szíjon, és megragadja az öszvér gyeplőjét. Az állat megpördül, és Margery ügyetlenül előreborul a nyakára. Érzi, ahogy McCullough egyik keze a combjába mélyed, a másikkal a puskájáért nyúl. Savanyú a lehelete, a keze koszos, a nő minden porcikája tiltakozik az érintésétől.

És akkor meghallja Nancy zsoltárát a távolból:

Ne szenvedj, ember, hiába,
Oszd meg kínod Jézussal!

A férfi fölkapja a fejét. Margery egy kiáltást hall: Nem! – és meglepve tapasztalja, hogy a saját szájából jött. A férfi megragadja, és lefelé húzza a nyeregből, egyik kezével elkapja a derekát, a nő kibillen az egyensúlyából. Az áporodott szag, az erős szorítás valami rémséges dolog bekövetkeztét jelzi. Ám a hidegtől elgémberedtek McCullough tagjai, nem olyan fürge. Háttal áll a nőnek, megint a puskájáért matat, és Margery abban a pillanatban rájön, van esélye. Baljával hátranyúl a nyeregtáskába, és ahogy a férfi megfordul, elengedi a kantárt, és két kézzel, teljes erőből belevágja a súlyos könyvet a férfi arcába. Az hangos csattanással elejti a puskát, a madarak felröppennek, Nancy éneke elhallgat, a madarak fekete felhőként szállnak az égen. Amint McCullough elesik, az öszvér ijedtében felágaskodik, és futásnak ered. Rátapos a férfira, Margerynek jól meg kell kapaszkodnia, hogy a nyeregben tudjon maradni.

És már száguldanak is a patak mentén, Margery szíve a torkában dobog. Minden reménye az állat biztos lábában van, abban, hogy nem véti el a lépést a jeges vízben sem. A lány hátranézni sem mer, hogy lássa, talpra állt-e már McCullough, és utánaeredt-e.

1.

Három hónappal korábban

Szokatlanul meleg ez a szeptember, mondták az emberek a bolt előtt ácsorogva vagy az eukaliptuszok árnyékában magukat legyezgetve. A baileyville-i tanácsterem levegője sűrű volt a lúgszappan és az áporodott parfüm szagától, az ünneplő puplinruhában és nyári öltönyben egymáshoz préselődő testek szagától. A hőség áthatolt még a deszkafalon is, ami csak úgy recsegett és sóhajtozott. Alice szorosan Bennett mögött lépdelt, miközben a férfi átverekedte magát a széksorok között. Az emberek sorra fölálltak, hogy átengedjék, és Alice mindenkitől bocsánatot kért. Megesküdött volna, hogy érzi a testekből kiáradó hőséget, ahogy elhalad előttük.

Elnézést, elnézést.

Bennett végül talált két üres széket, és Alice zavartól vörös arccal leült, megpróbált nem tudomást venni a bámészkodókról. Bennett lesöpört a zakója hajtókájáról egy nem létező szöszt, majd Alice szoknyájára esett a tekintete.

– Nem öltöztél át? – súgta oda.

– Azt mondtad, késésben vagyunk.

– De nem úgy értettem, hogy házi ruhában gyere.

Alice pásztorpitét próbált sütni, hogy ezzel is rávegye Annie-t, ne csak déli ételeket tegyen az asztalra. A krumpli azonban megzöldült, Alice nem tudta jól beállítani a tűzhely hőfokát, és amikor a húst a serpenyőbe rakta, szétfröcskölt a zsír. És akkor Bennett belépett, őt kereste (Alice persze nem figyelte azt se, hány óra), és közölte, hogy fogalma sincs, miért nem hagyja Alice a konyhát a házvezetőnőre, amikor pedig fontos összejövetelre készülnek.

Alice eltakarta kezével a szoknyáján éktelenkedő legnagyobb zsírfoltot, és elhatározta, le sem veszi róla egy órán át. Mert addig fog tartani a gyűlés. Vagy kettőig. Vagy… isten ne adja, három óra hosszat. Istentiszteletek és gyűlések. Gyűlések és istentiszteletek. Alice van Cleve néha úgy érezte, az egyik unalmas időtöltést váltogatja a másikkal. Aznap reggel a templomban McIntosh tiszteletes úr közel két órán át prédikált azokról a bűnösökről, akik Istennek nem tetsző módon át akarják venni az uralmat a kisváros fölött, és most, ahogy itt legyezte magát a hőségben, ugyancsak nyugtalanító módon úgy nézett ki, mint aki újra beszélni óhajt.

– Vedd vissza a cipődet – morogta oda Bennett. – Még meglát valaki.

– A hőség miatt vettem le. Én angol vagyok, a lábam is angol. Nem szokta meg az ilyen meleget. – Alice nem látta, inkább csak érezte a férje unott rosszallását, de túlságosan fáradt volt ahhoz, hogy ebben a hőségben ezzel törődjön. A szónok hangja álmosító volt, és Alice csak minden harmadik szót értette: csírázás… kalászok… pelyva… papírzsákok, és nemigen érdekelte a többi.

Azt mondták neki, a házasélet nagy kaland lesz. Idegen országba utazik, hiszen végtére is egy amerikaihoz ment feleségül. Új ételek, új kultúra, új élmények! Alice már látta magát New Yorkban, ahogy ott ül csinos kosztümben valamelyik forgalmas étteremben, és sétál a nyüzsgő utcákon. Ír majd haza, eldicsekszik az új élményeivel. Ó, Alice Wright? Nem ő az, aki ahhoz a fess amerikaihoz ment feleségül? Igen, kaptam tőle egy képeslapot, a Metropolitan Operában járt, vagy a Carnegie Hallban…

Arra senki sem figyelmeztette, hogy állandóan a finom porcelánokról fog eszmét cserélni idősödő nagynénikkel, vagy értelmetlen stoppolással és foltvarrással, sőt, ami még rosszabb, halálosan unalmas istentiszteletekkel, végtelen, évtizedekig tartó szertartásokkal és gyűlésekkel tölti az idejét. Ezek a férfiak aztán imádják hallani a saját hangjukat! Alice ráadásul úgy érezte, mintha órákon át csak őt szidnák.

A hazaúton Van Cleve-ék nem kevesebb mint tizenhárom templomban álltak meg. Az egyetlen istentisztelet, ami tetszett Alice-nek, a charlestoni volt, ahol a pap olyan hosszan beszélt, hogy a gyülekezet elvesztette a türelmét, és egy emberként úgy döntöttek, énekkel fojtják a papba a szót, míg végre nagy nehezen felfogta, mi történik, és befejezte a prédikációt. Alice jókat kuncogott hiábavaló erőlködésén, hogy túlharsogja a híveket, mert egyre hangosabban és elszántabban kántáltak. A Kentucky állambeli Baileyville-ben azonban kiábrándítóan fennkölt stílusban folytak a szertartások.

– Alice, kérlek, vedd vissza a cipődet.

Alice látta, hogy Mrs. Smith őt nézi, akinek a szalonjában két héttel korábban teázott, de elkapta a tekintetét, mert nem akart túlságosan barátságosnak tűnni, nehogy a nő még egyszer meghívja.

– Köszönjük, Hank, a magtárra vonatkozó tanácsait. Elgondolkodtató volt, amit mondott.

Miközben Alice belebújt a cipőjébe, a pap hozzátette:

– Nem, ne álljanak még fel, hölgyeim és uraim. Mrs. Brady kér önöktől egy percet.

Alice, aki tudta, mire számítson, újra lerúgta a cipőjét. Egy alacsony, középkorú nő ment ki az emelvényre. Az a fajta volt, akiről az apja azt mondta volna, „jól ki van párnázva”. Olyan, akár egy első osztályú, kiválóan kárpitozott kanapé.

– A mozgókönyvtárról szeretnék beszélni – mondta az asszony a nyakát legyezgetve és a kalapját igazgatva. – Felhívnám a figyelmüket néhány érdekes fejleményre. Mindnyájan tisztában vagyunk azzal, milyen hatalmas pusztítást vitt végbe országunkban a válság. A túlélésre összpontosult minden figyelem, úgyhogy életünk sok más részlete háttérbe szorult. Önök közül néhányan minden bizonnyal tudják, milyen nagyszerű dolgokat tett az elnök és Mrs. Roosevelt, hogy ismét odafigyeljünk az olvasás és a tanulás fontosságára. A héten abban a megtiszteltetésben részesültem, hogy együtt teázhattam Mrs. Lena Nofcierrel, a kentuckyi Szülői Munkaközösség Könyvtárszolgálatának elnökével, és ő mondta, hogy a Közmunkaügyi Hivatal több államban, így Kentuckyban is kidolgozta a mozgókönyvtárak rendszerét. Talán van, aki hallott már a Harlan megyei könyvtárról. Igen? Nos, az hatalmas sikert aratott. Mrs. Roosevelt és a Közmunkaügyi Hivatal felügyelete alatt…

– Az episzkopális egyház tagja.

– Kicsoda?

– Mrs. Roosevelt. Episzkopális.

Mrs. Brady elhúzta a száját.

– Ezt nem fogjuk neki felróni. Ő a First Lady, és nagyszerű dolgokat tesz a hazánkért.

– A maga dolgával kéne törődnie, és tudnia, hol a helye, nem pedig kavarni mindenütt – mondta egy tokás férfi világos vászonöltönyben, és helyeslést várva nézett körül.

A túloldalon Peggy Foreman lehajolt, hogy megigazítsa a szoknyáját, épp abban a pillanatban, amikor Alice is odanézett, ezért úgy tűnt, mintha Alice őt bámulta volna. Peggy összeráncolta a homlokát, pisze orrát fölhúzta, majd súgott valamit a mellette ülő lánynak, aki szintén csúnyán nézett Alice-re. Alice hátradőlt, és megpróbált nem elpirulni.

Ha nem szerzel barátokat, nem fogsz tudni beilleszkedni, mondogatta neki Bennett, mintha Alice bármilyen befolyással lehetne Peggy Foremanre vagy a többi savanyúképűre.

– A szívszerelmed megint megpróbál szemmel verni – motyogta Alice.

– Nem a szívszerelmem.

– De ő azt hiszi.

– Mondtam már. Gyerekek voltunk. Megismertelek téged, és… az már a múlté.

– Bárcsak neki mondanád meg ezt!

Bennett odahajolt Alice-hez.

– Alice, ha állandóan félrehúzódsz, az emberek azt fogják hinni, hogy barátságtalan vagy.

– Bennett, én angol vagyok. Mi alapvetően nem vagyunk társaságkedvelők.

– Csak arra gondolok, hogy minél előbb bekerülsz a társaságba, annál jobb lesz mindkettőnknek. És apa is így gondolja.

– Na ne mondd, valóban?

– Ne légy már ilyen!

Mrs. Brady szúrósan rájuk nézett.

– Mint már mondtam, a szomszédos államokbeli sikereknek köszönhetően a Közmunkaügyi Hivatal forrást biztosított, hogy létrehozzuk itt, Lee megyében is a saját utazókönyvtárunkat.

Alice elnyomott egy ásítást.

Otthon a kredencen állt egy fénykép, amely Bennettet ábrázolta baseballruhában. Épp megcsinált egy sikeres hazafutást, és az arcán különös öröm ült, mintha valami földöntúli élményben lett volna része az imént. Alice arra gondolt, bárcsak őrá nézne így még egyszer.

Ha jobban belegondolt, Alice van Cleve rájött, hogy a házassága egy sor véletlenszerű esemény záróakkordja volt. Kezdődött egy eltört porcelánkutyával, amikor Jenny Fitzwaterrel a szobában tollaslabdáztak (esett az eső, hol játszhattak volna?), folytatódott azzal, hogy az állandó késés miatt kirúgták a titkárnőképzőből, míg a végén botrányosan rákiabált az apja főnökére a karácsonyi partin. („De hát megfogta a fenekemet, miközben én a leveles tésztát kínáltam körbe!” – mondta Alice, de az anyja rászólt, hogy ne beszéljen csúnyán.) Ez a három esemény – meg még egy incidens, amelyben szerepet játszottak öccse, Gideon barátai, a túl sok rumpuncs és egy tönkretett szőnyeg (Alice nem tudta, hogy a rumban alkohol van, mert senki sem mondta neki) – oda vezetett, hogy a szülei „gondolkodási időt” javasoltak neki, ami abból állt, hogy szobafogságra ítélték. Hallotta, ahogy a konyhában róla beszélnek: „Hiszen mindig ilyen volt. Akárcsak a nénikéd, Harriet” – mondta apa lemondóan, mire anya két teljes napig nem beszélt vele, mintha olyan nagyon sértő lett volna, hogy Alice az ő családjára ütött.

Így aztán az egész hosszú tél alatt, miközben Gideon folyton bálba meg koktélpartikra járt, hosszú hétvégékre eltűnt a barátaival, vagy Londonban partizott, Alice szép lassan lekerült a barátai listájáról. Otthon üldögélt, félszívvel keszekusza hímzéseket gyártott, és csak akkor mehetett ki, amikor az anyját kísérte el az idős rokonokat meglátogatni, vagy a női klub gyűléseire, ahol a beszélgetés a sütemény, a virágkötészet és A szentek élete körül forgott. Olyan volt, mintha szándékosan halálra akarták volna untatni. Egy idő után már Gideontól sem kérdezte a részleteket, mert attól még rosszabbul érezte magát. Inkább végigduzzogta a kanasztapartit, dühösen csalt a Monopolyban, vagy a konyhaasztalra könyökölve hallgatta a rádiót, amely egy sokkal érdekesebb világ ígéretét hozta, mint amilyen fojtogató az ő élete volt.

Úgyhogy amikor két hónappal később a tiszteletes tavaszi ünnepségén, egy vasárnap délután váratlanul feltűnt Bennett van Cleve az amerikai akcentusával, szögletes állával és szőke hajával, egy Surrey-től fényévekre levő világ illatát árasztva, őszintén szólva lehetett volna akár maga a Notre-Dame-i toronyőr, Alice akkor is úgy érezte volna, pompás ötlet beköltözni vele a kongó harangtoronyba.

A férfiaknak megakadt a szeme Alice-en, és Bennettet is azonnal levette a lábáról az elegáns, fiatal angol lány a hatalmas szemével és a szőke bubifrizurájával. Ilyen tiszta, csengő hangot odahaza, Lexingtonban még sosem hallott. Bennett apja szerint a lány olyan előkelően tartotta a teáscsészét, akár egy brit hercegnő. Amikor Alice anyja elmondta, hogy két generációval korábban, házasság révén valóban volt egy hercegnő is a családban, az idősebb Van Cleve majd’ meghalt a boldogságtól. „Hercegnő? Királyi hercegnő? Ó, Bennett, a drága anyád mennyire lelkesedett volna ezért, ugye?”

Apa és fia a Kelet-Kentucky Egyesített Egyházai missziójával tett látogatást Európában, azt tanulmányozták, hogyan gyakorolják vallásukat a hívők Amerikán kívül. Mr. Van Cleve fizette több résztvevő utazását is néhai felesége, Dolores emlékére, amint a beszélgetések szüneteiben nem késlekedett megemlíteni. Igen, ő üzletember, de ez semmit, semmit nem ér, ha nem az Úr védnöksége alatt tevékenykedik. Alice szerint Mr. Van Cleve kicsit elszomorodott, mert nem találta elégnek azt a vallásos hevületet, amit a Szűz Mária-templom ünnepi gyülekezete tanúsított, a gyülekezet viszont ugyancsak megdöbbent az amerikai McIntosh tiszteletes ékesszóló prédikációja hallatán a kénköves pokolról és tűzvészről (szegény Mrs. Arbuthnotot egy oldalajtón kellett kikísérni a szabad levegőre). Idősebb Van Cleve megjegyezte, hogy a britek jámborságának hiányát kárpótolják a templomaik, a katedrálisaik és az egész történelmük. Hiszen ez már önmagában is spirituális élmény, mondta.

Mindeközben Alice és Bennett a maguk valamivel kevésbé szent hevületével voltak elfoglalva. Kézen fogva távoztak, és nem győzték kinyilvánítani heves érzelmeiket, amelyeket fokozott a hamarosan bekövetkező elválás tudata. Leveleztek, míg a fiú bejárta Reimst, Barcelonát és Madridot. Mire Bennett Rómába ért, a levélváltásuk hőfoka tetőpontjára ért, és csak a család legtávolabbi tagjait lepte meg, hogy a visszaúton Bennett megkérte Alice kezét. A lány, akár egy madár, aki látja, hogy nyílik a kalitka ajtaja, fél másodpercig habozott csupán, mielőtt igent mondott az ő epekedő, csodásan napbarnított amerikaijának. Ki tudott volna ellenállni a jóképű, szögletes állú férfinak, aki úgy nézett rá, mintha tiszta selyemből volna? Hiszen az elmúlt hónapok során mindenki más úgy nézett rá, mintha fertőző lenne.

– Egyszerűen tökéletes vagy – mondta Bennett, és hüvelyk- és mutatóujja közé fogta Alice vékony csuklóját, ahogy ott ültek a lány szüleinek kertjében a hintán, a gallérjukat felhajtották, mert fújt a szél, miközben a két apa elnéző mosollyal figyelte őket a könyvtárszoba ablakából. Mindketten más-más okból, de megkönnyebbültek a jegyesség hírére.

– Annyira előkelő és kifinomult vagy, mint egy telivér – folytatta Bennett amerikai akcentussal.

– Te pedig nevetségesen jóképű vagy. Akár egy filmsztár.

– Anyám imádna téged – szögezte le Bennett, és megsimogatta Alice arcát. – Olyan vagy, mint egy porcelánbaba.

Hat hónap elteltével Alice biztos volt benne, hogy a férje már nem látja porcelánbabának.

Gyorsan megtartották az esküvőt; a sietséget azzal magyarázták, hogy Mr. Van Cleve-nek vissza kell térnie az üzleti ügyeihez. Alice egész világa felfordult, éppolyan szédülten boldog volt most, mint amilyen csüggedt a hosszú tél alatt. Anyja ugyanazzal a kicsit illetlenül leplezetlen boldogsággal csomagolta be a bőröndjét, amivel minden ismerősének beszélt Alice imádni való amerikai férjéről és gazdag üzletember apósáról. Helyénvaló lett volna, ha egy kicsit szomorú, amiért egyetlen lánya Amerikának egy olyan vidékére költözik, ahol soha még senki ismerőse sem járt. Alice viszont nagyon lelkesen készülődött. Csak az öccse volt nyíltan bánatos, de a lány tudta, a következő hétvégére már újra a régi önmaga lesz. „Természetesen hamarosan megyek és meglátogatlak” – mondta Gideon, de mindketten tudták, hogy nem lesz semmi az utazásból.

Az ifjú pár nászútja az ötnapos hajóútból állt, majd továbbutaztak a szárazföldön, New Yorkból Kentuckyba. (Alice utánanézett Kentuckynak az enciklopédiában, és nagyon megnyerte tetszését az a sok lóverseny. Olyannak tűnt, mintha ott egész évben tartana a derby.) Mindenre ujjongva felsikoltott: a nagy autók, a hatalmas óceánjáró – és a gyémántfüggő láttán, amelyet Bennett vett neki a londoni Burlington Arcade-on. Azt sem bánta, hogy Mr. Van Cleve végig velük utazik. Hiszen nem lett volna szép dolog egyedül hagyni az öregurat, és Alice amúgy is túlságosan izgatott volt, amiért otthagyhatja Surrey-t és a csöndes vasárnapi szalonok folyamatosan rosszalló légkörét.

És ha kicsit kellemetlennek érezte is, hogy Mr. Van Cleve úgy tapad rájuk, akár a pióca, elfojtotta magában az érzést, és megpróbált olyan elragadó lenni, ahogy a két férfi elvárta tőle. Southampton és New York között az óceánjárón legalább kettesben sétálhattak Bennett-tel a fedélzeten vacsora után, mialatt az öregúr az üzleti papírjait rendezgette, vagy a kapitány asztalánál a kiválasztottakkal beszélgetett. Bennett erős karjával magához ölelte Alice-t, ő pedig maga elé emelte a bal kezét, ujján a vadonatúj, fényes aranykarikával, és rácsodálkozott arra, hogy ő, Alice, immár férjes asszony. És ha majd megérkeznek Kentuckyba, valóban férjes asszony lesz, mivel már nem hárman fognak osztozni a kabinon, igaz, egy függönnyel elválasztva.

– Nem egészen ilyen kelengyére gondoltam – suttogta maga elé az alsóingében és a pizsamanadrágjában. Ennél lengébben öltözve nem érezte volna jól magát, miután az idősb Mr. Van Cleve egyik éjjel félálomban összetévesztette az emeletes ágyuk függönyét a fürdőszoba ajtajával.

Bennett megcsókolta Alice homlokát.

– Nem is lenne illendő így, hogy apa ennyire közel van – súgta vissza, és kettejük közé tette a hosszú hengerpárnát „arra az esetre, ha nem tudnék uralkodni magamon”. Ott feküdtek egymás mellett, a kezük szűziesen összeért a sötétben, és hangosan vették a levegőt, miközben a hatalmas hajó vibrált alattuk.

Alice visszatekintve úgy érezte, a hosszú hajóút elfojtott vágyakozással és a mentőcsónakok mögött váltott lopott csókokkal volt tele, miközben képzelete úgy száguldott, ahogy a tenger emelkedett és süllyedt alattuk.

– Annyira szép vagy! Majd minden más lesz, ha hazaértünk – suttogta Bennett a fülébe, Alice pedig elnézte a férfi szép vonású arcát, beletemetkezett édes illatú nyakába, és azon gondolkodott, vajon meddig bírja még.

Amikor véget ért a végtelennek tűnő autóút, amelynek során New Yorktól Kentuckyig szinte minden egyházközségben megálltak, Bennett bejelentette, hogy nem Lexingtonban fognak élni, ahogyan Alice gondolta, hanem valamivel délebbre, egy kisvárosban. Elhagyták a várost, és egészen addig mentek, míg az utak elkeskenyedtek és porosak lettek, az épületek ritkultak, kisebb csoportokat alkotva, és erdővel borított hegyek magasodtak föléjük. Nagyon szép ez a táj, biztosította Alice a férjét, és igyekezett elrejteni csalódását, amikor meglátta Baileyville néhány téglaházból álló főutcáját, ahonnan pár keskeny utca vezetett a semmibe. Nagyon tetszik neki a vidék, mondta. És majd be-bejárnak a városba, mint az anyja a Simpson’shoz Londonba, ugye? Arra is egész jól reagált, amikor megtudta, hogy legalábbis az első évben együtt fognak lakni Mr. Van Cleve-vel. („A gyászév alatt nem hagyhatom magára apát. Most még nem. Szívem, ne nézz már olyan szomorúan. Ez a város második legnagyobb háza. És lesz saját, külön szobánk.”) Ám amikor végre kettesben maradtak a hálószobában, az egész annyira félresikerült, hogy Alice képtelen lett volna akár csak szavakba önteni is.

Alice ugyanolyan összeszorított foggal próbált alkalmazkodni a kisvárosi élethez Kentuckyban, mint ahogy Angliában tűrte a bentlakásos iskolát és a Pony-klubot. Kulturális értelemben igencsak nagy volt a váltás. Ha nagyon próbálta, talált némi szépséget a kietlen tájban, a tágas horizontban, az üres utakban és a fények változásaiban, meg a hegyekben, ahol az erdőben valódi medvék jártak, a fák tetején pedig sasok fészkeltek. Ámulatba ejtették a méretek, a hatalmas távolságok, úgy érezte, mintha az egész látványt egyszerre tudná befogadni. De igazság szerint minden más, ahogyan a heti rendszerességgel Gideonnak írt leveleiben kifejtette, meglehetősen elviselhetetlen volt.

A nagy, fehér házban fojtogató volt a légkör, bár Annie, a szűkszavú házvezetőnő megkímélte szinte minden házimunkától. A ház – valóban az egyik legnagyobb a városban – tele volt zsúfolva súlyos antik bútorokkal, mindenütt a néhai Mrs. Van Cleve fényképe volt kirakva, vagy valami csecsebecse, vagy egy merev tekintetű porcelánbaba. És ha Alice bármit is meg akart mozdítani vagy arrébb tenni, a férje meg az apósa azt mondta, hogy az „anya kedvence” volt. Mint valami gyászlepel, úgy borította be a házat Mrs. Van Cleve jámbor, de szigorú szelleme.

Anyának nem tetszene, hogy így állnak a párnák, nem igaz, Bennett?

Ó, nem. Anyának nagyon határozott elképzelései voltak a párnákkal kapcsolatban.

Anya nagyon szerette a hímzett zsoltárait. McIntosh tiszteletes úr is megmondta, hogy egész Kentuckyban nincs olyan asszony, akinek szebbek lennének az öltései.

Alice nyomasztónak találta Mr. Van Cleve állandó jelenlétét is: ő döntött arról, mit csinálnak, mit esznek, mivel foglalkoznak a nap során. Mindenbe beleütötte az orrát, még abba is, amikor Alice és Bennett a szobájukban gramofonoztak. Kopogás nélkül tört rájuk:

– Most meg zenélünk, mi? Ó, tegyetek föl egy kis Bill Monroe-t! Az öreg Billnél nincs jobb. Na, fiam, vedd le azt a macskazenét, és tégy föl valamit a jó öreg Billtől!

Ha ivott pár pohárka bourbont, az ilyen kijelentései sűrűbbek és élesebbek lettek, úgyhogy Annie mindig talált valami jó okot arra, hogy elbújjon a konyhában, még mielőtt a házigazda felhúzza magát, és valami kifogásolnivalót talál a vacsora körül. Bennett ilyenkor azt motyogta, hogy az apja végül is gyászol, és nem kívánhatja tőle senki, hogy ne kösse le magát valamivel.

Alice hamar rájött, hogy Bennett sosem mond ellent az apjának. Amikor nagy néha halkan megjegyezte, hogy nem, ő valójában sosem szerette a sertéskarajt, vagy hogy ő személy szerint nagyon izgalmasnak találja a dzsesszt, a két férfi letette a villáját, és olyan döbbent rosszallással nézett rá, mintha pucérra vetkőzve felpattant volna az asztalra táncolni.

– Miért kell neked mindig ellentmondanod, Alice? – súgta ilyenkor Bennett, az apja pedig kiment, hogy ordítva utasítgassa Annie-t.

Alice igen gyorsan felfogta, hogy jobb, ha egyáltalán nem nyilvánít véleményt.

Nem sokkal volt jobb a helyzet akkor sem, ha elmentek valahova. A baileyville-i emberek őt is ugyanolyan bizalmatlanul méregették, mint mindent, ami „idegen”. A legtöbben gazdálkodók voltak, akik egész életüket egy néhány mérföldes körön belül élték le, és mindent tudtak egymásról. Fönt, a Hoffman-bányában persze voltak külföldiek, vagy ötszáz bányászcsalád a világ minden tájáról, Mr. Van Cleve munkásai. De mivel a legtöbb bányász a cég által biztosított házakban lakott, a cég boltjában vásárolt, és a cégé volt az iskola meg az orvos is, ők meg szegények voltak ahhoz, hogy autójuk vagy akár csak lovuk legyen, nemigen jártak Baileyville-be.

Reggelente Mr. Van Cleve és Bennett beültek az autóba, és elmentek a bányába, ahonnan este hat után tértek haza. Alice napközben igyekezett valahogy eltölteni az időt egy olyan házban, amely nem volt az övé. Megpróbált barátkozni Annie-vel, de a nő tudomására hozta a hallgatásával és a túlzott serénykedésével a ház körül, hogy nem óhajt beszélgetni. Alice fölajánlotta, hogy ő is főz valamit, de Annie közölte vele, hogy Mr. Van Cleve nagyon kényes az étrendjére, csak a déli ételeket szereti, mert jól sejtette, hogy Alice-nek fogalma sincs arról, milyenek is azok.

A legtöbb család maga termesztette a gyümölcsöt és a zöldséget, és majdnem mindenki tartott egy-két disznót és pár tyúkot. Volt egy vegyesbolt, amelynek ajtajában hatalmas lisztes- és cukroszsákok álltak, a polcain pedig konzervek sorakoztak. És csupán egyetlen étterem volt a városban, a Nice ’N’ Quick, amelynek zöld ajtajára ki volt írva, hogy a vendégek csakis cipőben léphetnek be, és ahol olyan ételeket szolgáltak fel, amelyekről Alice még csak nem is hallott, mint például a sült zöld paradicsom, a vadkáposzta és valami, amit teasüteménynek hívtak, de valójában a gombóc és az édes pogácsa keresztezése volt. Alice egyszer megpróbált ilyet sütni, de nem puha és könnyű lett, mint Annie-é, hanem olyan kemény, hogy koppant a tányéron (Alice megesküdött volna rá, hogy Annie szemmel verte a süteményt).

Néhány helyi hölgy pár alkalommal meghívta teára, és ilyenkor megpróbált beszélgetni, de rájött, hogy nincs valami sok mondanivalója. Reménytelennek találta, hogy megtanulja a foltvarrást, ami pedig a helyi nők fő időtöltése volt, és az embereket sem ismerte, akikről ilyenkor az asszonyok pletykáltak. Az első teadélután után valamennyi összejövetel annak a történetnek az elmesélésével kezdődött, hogy Alice a teához „kekszet” kínált „sütemény” helyett (a többi nő ezen teljesen kiborult).

Végül az tűnt a legegyszerűbbnek, ha ott ül az ágyon a Bennett-tel közös szobájukban, és újra meg újra elolvassa azt a pár folyóiratot, amit még Angliából hozott magával, vagy ír egy újabb levelet Gideonnak, amelyben megpróbálja eltitkolni, mennyire boldogtalan.

Lassan rájött, hogy mindössze fölcserélte az egyik házi őrizetet a másikkal. Előfordult, hogy képtelen volt elviselni egy újabb olyan estét, amikor Bennett apja a Szentírást olvassa föl a verandán a nyikorgó hintaszékben (Az Úr szaván kívül nincs szükségünk semmi más szellemi táplálékra, ugye, így mondta anya?), miközben ő beszívja az olajos rongyok szagát, amiket a szúnyogok távoltartására égettek, és foltozza az apósa szakadt ruháit (az Úr nem szereti a pocsékolást, ez a nadrág is még csak négyéves, Alice. Még sokáig jó lesz). Alice magában azt morogta, hogy ha az Úrnak kéne itt ülnie a félhomályban, és valaki másnak a nadrágját varrogatnia, akkor minden bizonnyal venne inkább magának egy újat Lexingtonban, az Arthur J. Harmon-féle úridivat-üzletben, de kifelé csak összeszorított szájjal mosolygott, és közelebb hajolt a varrásához. Bennett mindeközben általában úgy nézett, mint akit tőrbe csaltak, és nem igazán tudja, mit is kezdjen a helyzettel.

– Na szóval, mi a fészkes fene is az a mozgókönyvtár? – Alice arra riadt fel álmodozásából, hogy Bennett megböki a könyökével.

– Mississippiben is van, hajón szállítják a könyveket – mondta valaki a terem végéből.

– A mi patakjaink ahhoz túl sekélyek.

– Úgy tudom, a tervben lovak szerepelnek – mondta Mrs. Brady.

– Lóval a folyóban? Micsoda ostobaság!

Az első könyvszállítmány Chicagóból érkezett, folytatta Mrs. Brady, és még úton van több további csomag. Nagy választék lesz szépirodalomból, Mark Twaintől Shakespeare-ig, aztán lesznek ismeretterjesztő könyvek receptekkel, háztartási és gyereknevelési tanácsokkal. Képregények is lesznek – erre a hírre néhány gyerek izgatottan felsikkantott.

Alice a karórájára pillantott, vajon mikor kaphatja meg a jégkásáját. Az egyetlen jó ezekben az összejövetelekben az volt, hogy nem kellett egész este otthon ülniük. Már előre rettegett, milyen lesz télen, amikor nehezebben találnak okot a menekülésre otthonról.

– Melyik férfinak van ideje lovagolni? Nekünk dolgoznunk kell, nem pedig vizitbe járni a Hölgyek Kalendáriuma legújabb számával.

A termen halk kacagás futott végig.

– Pedig Tom Faraday nagyon szereti nézegetni a Sears-katalógusban a női fehérneműket. Úgy hallottam, órákat tölt el az olvasásával a budin.

– De Mr. Porteous!

– Nem férfiak csinálnák, hanem nők – szólalt meg egy hang.

Hirtelen mindenki elcsendesedett.

Alice hátrafordult, hogy megnézze, ki volt az. Egy nő támaszkodott a terem hátsó ajtajához. Sötétkék, feltűrt ujjú vászonkabát volt rajta, hozzá bőrnadrágot viselt és sáros csizmát. Harminc-negyven éves lehetett, arca csinos, hosszú haja hátul összefogva.

– Nők fogják lóháton szállítani a könyveket.

– Nők?

– Egyedül? – kérdezte egy férfihang.

– A legjobb tudomásom szerint Isten nekik is két kezet és két lábat adott, ugyanúgy, mint a férfiaknak.

Halk moraj hullámzott végig a hallgatóság soraiban. Alice érdeklődve nézte a nőt.

– Köszönöm, Margery. Odaát Harlan megyében hat nő viszi az egész könyvtárat. Mint mondtam, mi is valami hasonlót szeretnénk itt. Már van két könyvtárosunk, Mr. Guisler pedig volt olyan kedves, és kölcsönadta néhány lovát. Itt ragadom meg az alkalmat, hogy megköszönjem nagylelkűségét. – Mrs. Brady odaintette magához a nőt. – Miss O’Hare-t pedig bizonyára sokan ismerik.

– Ó, nagyon is jól ismerjük az O’Hare-eket.

– Akkor azt is tudják, hogy Margery az elmúlt hetekben a szervezéssel foglalkozott. És itt van Beth Pinker is, állj föl, Beth – mire egy szeplős, pisze orrú, sötétszőke lány félénken fölállt, majd rögtön vissza is ült –, aki együtt dolgozik Miss O’Hare-rel. Az egyik ok, amiért összehívtam ezt a gyűlést, az, hogy szükségünk van további hölgyekre, akik értenek valamelyest az irodalomhoz és a szervezéshez, hogy folytathassuk ezt a nagyon is értékes programot.

Mr. Guisler, a lovász föltartotta a kezét. Fölállt, majd kis habozás után magabiztos hangon megszólalt:

– Szerintem nagyszerű ötlet. Az én édesanyám nagyon szeretett olvasni, ezért felajánlottam a régi tehénistállómat a könyvtár számára. Úgy vélem, minden helyesen gondolkodó embernek támogatnia kell ezt a munkát. Köszönöm – tette hozzá, majd leült.

Margery O’Hare az elöl álló íróasztalnak támaszkodva, rezzenéstelen arccal nézte az embereket. Alice hallotta, hogy valami halk elégedetlenség morajlik végig a termen, és mintha a nő felé irányult volna. Alice azt is látta, hogy Margery O’Hare-t mindez cseppet sem zavarja.

– Nagy a megyénk – tette hozzá Mrs. Brady –, tehát két lány nem elég.

Elöl megszólalt egy nő:

– Mit is jelent pontosan ez a dolog? Ez a lovas-könyvtár dolog?

– Azt jelenti, hogy lóháton el kell menni néhány távolabbi házhoz, és olvasnivalót vinni azoknak, akik nem tudnak eljutni a megyei könyvtárba, mondjuk, mert betegek vagy mozgáskorlátozottak, vagy mert nincs megfelelő közlekedési eszközük. – Mrs. Brady lehajtotta a fejét, hogy kilásson a szemüvege mögül. – Hozzátenném, hogy mindezzel a művelődést segítjük elő, a tudást visszük el olyan helyekre, ahol jelenleg sajnálatos módon hiányzik. Elnökünk és felesége úgy véli, ez a projekt vidéken is elősegíti a tanulást.

– Az én feleségem ugyan nem fog semmiféle hegyre lovagolni – hallatszott hátulról.

– Csak nem attól fél, Henry Porteous, hogy nem találna visszamenni magához?

– Az enyémet odaadom, nem bánnám, ha fölülne a lóra, és soha többé nem jönne haza!

A teremben kitört a nevetés.

Mrs. Brady kétségbeesetten emelte föl a hangját:

– No de uraim! Felkérem a hölgyeket, hogy jelentkezzenek, segítsék elő ezt az állampolgári kezdeményezést. A Közmunkaügyi Hivatal adja a lovakat és a könyveket, önöknek csak legalább heti négy napot kell felajánlani, amikor szétosztják őket. Korán kell indulni, és hosszú lesz a nap, tekintve a mi szépséges megyénk földrajzi adottságait, de hiszek abban, hogy a jutalom nem marad el.

– Akkor miért nem maga csinálja? – jött megint a hang a hátsó sorokból.

– Szívesen jelentkeznék, de, mint önök közül sokan tudják, a csípőmmel kínlódom. Garnett doktor azt mondta, túlságosan nagy fizikai megterhelést jelentene számomra, ha ilyen sokat lovagolnék. Az ideális az lenne, ha a fiatalabb hölgyek vállalnák ezt a feladatot.

– Nem biztonságos egy fiatal hölgynek egyedül. Én ellenzem.

– Nem rendes dolog. A nőknek otthon a helyük. Mi jön még ezután? Nők mennek le a bányába? Vagy teherautót vezetnek?

– Mr. Simmonds, ha nem látja, mi a különbség egy teherautó és a Vízkereszt, vagy amit akartok között, akkor Isten óvja Kentucky gazdaságát, mert nem tudom, hol végezzük majd.

– A családoknak a Bibliát kell olvasniuk, semmi mást. Ki fogja azt szemmel tartani, mi mindent osztogatnak szét? Tudja, milyenek azok ott északon. Mindenféle őrült gondolatokat terjeszthetnek.

– Könyvekről van szó, Mr. Simmonds. Azokról, amelyekből maga is tanult, amikor kisfiú volt. Igaz, ha jól emlékszem, magát nem annyira az olvasás érdekelte, inkább az, hogy a lányok copfját húzkodja.

Megint kitört a kacagás.

Senki sem moccant. Egy nő a férjére nézett, ám az megrázta a fejét.

Mrs. Brady fölemelte a kezét.

– Azt el is felejtettem mondani, hogy a munkáért fizetés jár, mintegy havi huszonnyolc dollár. No, ki jelentkezik?

– Én nem mehetek – szólalt meg egy vörös hajú, kontyos nő. – Négy gyerekem van, és a legnagyobb is csak ötéves.

– Nem értem, a kormány miért vesztegeti az adófizetők kemény munkával megkeresett pénzét arra, hogy könyveket osztogasson olyanoknak, akik olvasni sem tudnak – mondta egy tokás ember. – Egy csomóan a templomba se járnak.

– Egy hónapos próbaidő lesz. Nosza, hölgyeim! Nem mehetek vissza Mrs. Nofcierhez azzal, hogy Baileyville-ben senki sem akar önkéntes munkát végezni. Mit gondolna, miféle hely ez? – kérdezte Mrs. Brady hangjában némi kétségbeeséssel.

Senki sem szólalt meg, a csönd elterpeszkedett a teremben. Alice balján egy darázs ütődött lustán az ablaküvegnek. Az emberek fészkelődni kezdtek a helyükön.

Mrs. Brady rendíthetetlenül szemezett a közönséggel.

– Rajta hát! Ne történjen meg még egyszer az, ami az árvák javára rendezett gyűjtésnél.

Hirtelen a legtöbb ember úgy érezte, a cipője gondos vizsgálatra szorul.

– Senki sem? Valóban? Hát akkor Izzy lesz az első.

Egy alacsony, gömbölyded lány, aki félig elrejtőzött a tömegben, a szája elé kapta a kezét. Alice inkább csak látta, nem hallotta a tiltakozását.

– De anya!

– Tessék, megvan az első önkéntes. Az én kislányom nem rest szolgálni a hazáját, ugye, Izzy? Még valaki?

Senki nem szólalt fel.

– Senki? Hát nem gondolják, hogy a tanulás fontos dolog? Nem gondolják, hogy kötelességük segíteni, hogy az önöknél kevésbé szerencsésebb helyzetben levők is hozzájussanak a művelődéshez? Hát, megmondom őszintén, nem ezt vártam.

– Én megyek – szólalt meg Alice a csöndben.

Mrs. Brady összehúzta a szemét.

– Maga az, Mrs. Van Cleve?

– Igen, én, Alice.

– Te nem jelentkezhetsz – súgta neki Bennett.

Alice előrehajolt.

– A férjem épp azt mondta az imént, hogy hisz a polgári kötelességvállalás fontosságában, épp ahogy a drága édesanyja tette, úgyhogy szívesen jelentkezem. – Szinte a bőrén érezte az emberek tekintetét.

Mrs. Brady még élénkebben legyezte magát.

– De… hiszen nem ismeri ki magát errefelé, kedvesem. Nem hiszem, hogy okos dolog lenne…

– Úgy van – sziszegte Bennett –, nem ismered a környéket, Alice.

– Majd én megmutatom neki – intett oda Margery O’Hare. – Pár hétig vele együtt megyek, mutatom az utat. Amíg ki nem ismeri magát, csak a környéken fog dolgozni.

– Alice, ne… – suttogta Bennett fülig vörösen, és az apjára nézett.

– Tud lovagolni?

– Négyéves korom óta.

Mrs. Brady elégedetten hintázott a sarkán.

– No, tessék, Miss O’Hare. Máris van két könyvtárosa.

– Jó kezdet.

Margery O’Hare rámosolygott Alice-re, az meg vissza rá, még mielőtt egyáltalán észrevette volna, mit csinál.

– Szerintem ez nem valami okos ötlet – mondta George Simmonds. – És holnap meg is írom ezt Hatch kormányzónak. Véleményem szerint kész katasztrófa fiatal nőket kiküldeni egymagukban. És akár a First Ladytől származik az ötlet, akár nem, én semmi mást nem látok ebben a szerencsétlen vállalkozásban, mint az Istennek nem tetsző gondolatok és viselkedés melegágyát. Na, a viszontlátásra, Mrs. Brady.

– Viszontlátásra, Mr. Simmonds.

Az emberek nehézkesen kezdtek feltápászkodni a helyükről.

– A könyvtárban találkozunk hétfő reggel – mondta Margery O’Hare, ahogy kiléptek a napfényre. A kezét nyújtotta Alice-nek. – Szólíts csak Marge-nak – mondta, fölnézett az égre, a fejére tette széles karimájú bőrkalapját, és elindult egy nagy öszvér felé, olyan lelkesen üdvözölve az állatot, mintha régi barátja lenne, akivel véletlenül összefutott az utcán.

Bennett a lány után nézett.

– Mrs. Van Cleve, nem tudom, hogy képzeled ezt.

Kétszer is elmondta, mire Alice felfogta, hogy valóban neki szólt, hiszen őt most így hívják.

2.

Baileyville alig észrevehetően húzódott meg az Appalache-hegység déli vonulatának kisvárosai között. V alakban összefutó két főutcáján tégla- és faházak álltak, és számos kanyargós ösvény nyílt róluk, melyek lefelé, távolabbi völgyek felé vezettek, illetve a bérceken, a fák ölelésében álló hegyi házak felé. A patak felső folyása mentén régen a tehetősebb, nagyobb tiszteletnek örvendő családok laktak. A lapályon ugyanis könnyebb volt törvényes munkát találni, fönt, a zordabb részeken viszont könnyebb volt elrejteni a szeszfőzdéket. Amikor azonban idővel betelepültek a bányászok és a felügyelőik, a kisváros és a megye demográfiájának változásai miatt már nem volt könnyű megítélni, milyen ember valaki csupán az alapján, hogy az út melyik részén él.

A baileyville-i Közmunkaügyi Hivatal Lovas Könyvtárának központja Split Creeknél, a legfölső épületben volt, jobbra a főutcától azon az úton, ahol fehérgalléros munkások, boltosok és kistermelő-kereskedők laktak. Nem állt cölöpökön, mint sok más alacsonyabb épület, amelyeket így védtek a tavaszi áradásoktól. A tizenkétszer tizenöt lépés alapterületű háztól balra állt egy hatalmas tölgyfa, az vetett rá árnyékot. Elöl néhány rozzant falépcsőn lehetett fölmenni, a faajtós hátsó bejáratot valaha a tehenek használták.

– Jó alkalom lesz ez, hogy megismerjek mindenkit a városban – mondta Alice a reggelinél a két férfinak, miután Bennett megintcsak kételyét fejezte ki, hogy a felesége bölcs döntést hozott-e, amikor elvállalta a munkát. – De hiszen ezt akartátok, nem? Ráadásul Annie-nek sem leszek az útjában egész nap.

Alice rájött, hogy ha kicsit eltúlozza a brit akcentusát, azok ketten kevésbé tudnak neki ellentmondani. Az utóbbi hetekben kifejezetten királyi lett a kiejtése.

– És természetesen azt is megfigyelhetem majd, kinek van szüksége az egyház támogatására.

– Igazad van – mondta Mr. Van Cleve, és kivett egy darab szalonnapörcöt a szájából, majd gondosan a tányérja szélére helyezte. – Amíg nem jönnek a gyerekek, csinálhatod.

Alice és a férje gondosan elkerülték egymás tekintetét.

Este Mr. Van Cleve kicsit többet ivott a kelleténél, és úgy ébredt, hogy mindenben hibát talált, még az is baj volt, ha valaki levegőt vesz. Alice gyorsan magára kapta a nadrágját, és kiosont, útközben halkan dudorászott örömében, hogy van hely, ahová elmehet.

A csizmája felkavarta a port, ahogy a földszintes épület felé lépdelt. Alice a homlokához emelte a kezét, és összehúzta a szemét. Az épületen új felirat hirdette: Egyesült Államok Mozgókönyvtára, Közmunkaügyi Hivatal. Bentről kalapácsolás staccatója hallatszott ki.

Pár lépésnyire a háztól Alice megállt, és megpróbált belesni, de közben közeledő motorzajra lett figyelmes, és még valamilyen másik hangra is, amiről nem tudta pontosan, micsoda. Odafordult, és akkor látta meg a teherautót és a sofőr meglepett arcát.

– Hó! Vigyázzon!

Egy lovas nélküli ló száguldott lefelé a keskeny úton, épp feléje, a kengyele kétoldalt himbálózott, a gyeplő a ló kecsesen törékeny lába köré csavarodott. Ahogy a teherautó hirtelen kikerülte, a ló riadtan felágaskodott, megbotlott, Alice pedig elterült a porban.

Halványan érzékelte, ahogy valaki overallban odaugrik mellé, majd dudaszót hallott, és paták dobogását.

Hóha! Hó, cimbora, hó…

– Jaj – nyögött föl Alice, és megdörzsölte a könyökét. A füle is csengett az eséstől. Amikor végre felült, látta, hogy pár méterre tőle egy férfi a gyeplőt fogja, és a nyakát simogatva nyugtatni próbálja az állatot. A lónak kilátszott a szeme fehérje, nyakán kidagadtak az erek, olyan volt, mint valami domborzati térkép.

– Ó, ez az ostoba állat! – kiáltotta egy nő feléjük futva. – Az öreg Vance szándékosan rám dudált, mire a ló levetett magáról az úton.

– Jól van? Maga aztán rendesen elterült – szólt egy hang, egy kéz pedig talpra segítette Alice-t.

Alice pislogva fölnézett, ki az. Egy magas férfit látott kantáros nadrágban, kockás ingben, szemében együttérzés csillogott. Szája sarkában még mindig ott fityegett egy szög. A tenyerébe köpte és berakta a szöget a zsebébe, majd a kezét nyújtotta.

– Frederick Guisler.

– Alice Van Cleve.

– Az angol asszony. – A férfinak érdes volt a tenyere.

Ekkor megjelent Beth Pinker lihegve, és egy horkantással kivette Frederick Guisler kezéből a gyeplőt.

– Scooter, neked teljesen elment az eszed!

A férfi odafordult hozzá.

– Én megmondtam, Beth. Egy telivérrel nem lehet azonnal vágtázni, mert úgy felhúzza magát, mint a rugó. Az első húsz percben csak sétálni szabad vele, akkor aztán egész nap rendesen viselkedik.

– Kinek van ideje sétálni? Délig oda kell érnem Paint Lickbe. Ráadásul, a fene egye meg, kilyukadt a legjobb nadrágom. – Beth morogva odahúzta a lovat a felhágókőhöz, majd hirtelen megfordult. – Ó, az új lány! Marge üzeni, hogy mindjárt jön.

– Köszönöm – intett neki Alice, mielőtt nekiállt kiszedni a tenyeréből az apró kavicsokat.

Beth ellenőrizte a nyeregtáskáját, megint káromkodott egy sort, megfordult a lóval, és lassú ügetéssel útnak indult.

Frederick Guisler visszafordult Alice-hez, és megcsóválta a fejét.

– Biztos, hogy jól van? Hozhatok egy kis vizet.

Alice megpróbált úgy tenni, mintha nem lüktetne a könyöke, ráadásul akkor vette észre, hogy a felső ajka körül vékony rétegben áll a homok.

– Jól vagyok, csak… leülök itt, a lépcsőn.

– A feljárón? – kérdezte mosolyogva a férfi.

– Igen, ott.

Frederick Guisler ezzel magára hagyta az asszonyt, és visszament a házba, ahol épp a durva fenyőfából ácsolt polcokat állította össze; alattuk ott várakoztak a könyvekkel teli dobozok. Az egyik fal mentén már álltak a polcok, mindenféle könyvek sorakoztak rajtuk csinosan felcímkézve, és a sarokban egy könyvkupac arról tanúskodott, hogy volt, amit már vissza is vittek. Mennyire más volt itt, mint a Van Cleve-házban! Itt minden célszerű volt, és hasznos.

Alice épp a sarat dörzsölgette le a ruhájáról, amikor az út túloldalán két nő haladt el, mindketten hosszú kreppszoknyában és széles karimájú kalapban a nap ellen. Átnéztek az úton Alice-re, majd összedugták a fejüket, mintha tanácskoznának. Alice mosolyogva intett nekik, ők azonban elfintorodtak, és elfordították a fejüket. Alice sóhajtva vette tudomásul, hogy minden bizonnyal Peggy Foreman barátnői. Néha már arra gondolt, kiakaszt a nyakába egy táblát: Nem, nem tudtam, hogy van kedvese.

– Fred azt mondta, még föl sem ültél a lóra, máris estél egy nagyot.

Alice fölnézett, és meglátta Margery O’Hare-t egy nagy, csúnya lovon, amelynek igen hosszú füle volt. A nő a kantárjánál fogva vezetett egy kis termetű barna-fehér kancát.

– Hát… igen… szóval…

– Ültél már öszvéren?

– Ez öszvér?

– Az hát. De nehogy megmondd neki, ő azt hiszi magáról, hogy arabs mén – mondta Margery kacsintva a széles kalapja alól. – Megpróbálhatod ezt a kis tarkát itt, ni, Spirit a neve. Fürge, de biztos lábú, csakúgy, mint Charley, nincs, ami megállítsa. A másik lány nem jön.

Alice fölállt, és megsimogatta a kis kanca fehér orrát. Az félig lehunyta a szemét, pillája fele fehér, fele barna volt, és édes rétifűillatot árasztott. Alice visszagondolt azokra a nyarakra, amikor a nagyanyja sussexi birtokán lovagolt. Tizennégy éves volt, és egész napokra elmaradhatott, nem mondta meg neki állandóan valaki, hogyan kell viselkednie.

Alice, túlságosan impulzív vagy.

Odahajolt és megszaglászta a kanca selymes szőrét a fülénél.

– Akkor most szerelmet vallasz neki, vagy fölszállsz rá és elindulsz?

– Most?

– Tán Mrs. Roosevelt engedélyére vársz? Gyere, induljunk, nagy utat kell megtennünk – szólt Margery, és máris megfordította az öszvért, Alice pedig sietve lóra szállt, mert a kis tarka már indult is a másik állat után.

Az első fél órában Margery O’Hare nem sokat beszélt, és Alice is csöndben lovagolt mögötte, igyekezett megszokni a teljesen más stílusú lovaglást. Margery nem olyan egyenes derékkal, emelt fejjel ült a nyeregben, mint azok a lányok, akikkel Alice Angliában együtt lovagolt. Lazán ült, akár egy fiatal fiú, úgy hajtotta az öszvért a lankákon föl és le a meredélyeken, együtt mozgott az állattal. Többet beszélt hozzá, mint Alice-hez. Vagy megszidta, vagy énekelt neki, és néha a nyeregben megfordulva hátrakiáltotta, mint akinek épp akkor jut eszébe, hogy nincs egyedül:

– Minden rendben ott hátul?

– Minden! – kiáltotta vissza Alice, és igyekezett, hogy ne inogjon meg, mert a kanca ismét megpróbált visszafordulni a város felé.

– Ó, csak tesztel téged – mondta Margery, miután Alice felkiáltott. – Ha megérzi, hogy te vagy a főnök, elolvad a kezed alatt, mint a melasz.

Alice az alatta fickándozó kis kancával nem volt egészen meggyőzve, de nem akart panaszkodni, nehogy Margery azt mondja, nem alkalmas a munkára. Végiglovagoltak a kisvároson, elhaladtak a paradicsommal, kukoricával, zöldségfélével beültetett, dús kertek mellett, és Margery üdvözölte az arra járókat. A két állat horkant egyet, és kicsit fölágaskodott, amikor elment mellettük egy gerendákat szállító nagy teherautó. Egyszer csak elhagyták a várost, és felfelé tartottak egy meredek, keskeny úton. Margery kicsit lassított, ahogy az út kiszélesedett, hogy egymás mellett lovagolhassanak.

– Szóval te vagy az angol lány.

– Én, igen – felelte Alice, és lehajolt, hogy kikerüljön egy alacsonyan lógó ágat. – Voltál már ott?

Margery előreszegezte a tekintetét, így Alice csak nehezen értette, mit mond.

– Lewisburgnél messzebb még sosem jártam. Ott lakott a nővérem.

– És elköltözött?

– Meghalt. – Margery felnyúlt, és letört egy ágat, majd tépkedni kezdte róla a leveleket, a gyeplőt lazán az öszvér nyakára dobta.

– Jaj, részvétem. És több testvéred is van?

– Volt. Egy nővérem és öt fiútestvérem. De már csak én maradtam.

– Baileyville-ban laksz?

– Nem messze innen. Abban a házban, ahol születtem.

– Mindig is itt éltél hát?

– Aha.

– És nem vagy kíváncsi?

– Mire?

– Nem is tudom – vonta meg a vállát Alice. – Hogy milyen lenne valahol másutt.

– Miért? Ott jobb talán, ahonnan te jöttél?

Alice a szülei nappalijának nyomasztó csöndjére gondolt, a kertkapu halk nyikorgására, arra, ahogy az apja minden szombat reggel az autót fényesíti, és közben hamisan fütyörészik, a halkések és kanalak pontos elrendezésére a gondosan vasalt vasárnapi abroszon. Körbenézett a végtelen zöld legelőkön és a kétoldalt magasodó hegyeken. Egy héja körözött fölötte, és belerikoltott a kék égboltba.

– Hát, nem igazán.

Margery megint lassított, hogy Alice egy vonalba kerüljön vele.

– Itt megvan mindenem, ami kell. Azt csinálok, amit akarok, és az emberek általában békén hagynak. – Előrehajolt, és megsimogatta az öszvér nyakát. – Nekem így a jó – tette hozzá.

Alice kihallotta a másik hangjából, hogy nem szívesen beszél, ezért aztán csöndben maradt. Néhány mérföldet szótlanul mentek, Alice combját már kezdte feltörni a nyereg, és a déli nap égette fedetlen fejét. Margery intett neki, hogy egy tisztásnál balra fordulnak.

– Itt kicsit jobban megszaporázzuk. Fogd meg jól a lovat, nehogy megint körbeforogjon.

Alice érezte, hogy a kis kanca kilő alatta, és elkezd felfelé ügetni egy köves úton, amely fokozatosan mind árnyasabb lett, mígnem fölértek a hegyre. A lovak nyaka megnyúlt, fejüket lehajtották az erőlködéstől. Alice mélyen beszívta a hűvös levegőt, az erdő édes illatát. A napfény foltokat festett az útra, a fák, akár egy katedrális mennyezete, összehajoltak a feje fölött, madárdal visszhangzott. Alice ráhajolt a ló nyakára, és hirtelen elöntötte a boldogság. Amikor lelassítottak, azon kapta magát, hogy széles mosoly ül az arcán. Döbbenetes érzés volt, mintha élet költözött volna béna végtagjaiba.

– Ez az északkeleti oldal. Úgy gondoltam, az lesz a legokosabb, ha nyolc részletben ismered meg a környéket.

– Istenem, de gyönyörű – sóhajtott fel Alice. Elnézte a hatalmas, homokszínű sziklákat, amelyek mintha a semmiből törtek volna elő. Körben a nagy kőtömbök vízszintesen álltak ki a hegyoldalból, vagy természetes boltívet formáztak, évszázados szél és eső alakította őket. Itt, fönt Alice úgy érezte, nagyon távol van a várostól, Bennett-től és az apjától, és nem csak földrajzi értelemben. Mintha egy teljesen más bolygóra került volna, ahol a gravitáció is másképp hat. Hallotta a tücskök hangos ciripelését a fűben, de a madarak halk vitorlázó röptét is, meg a lovak farkának lusta csapkodását, ahogy elhessegették a legyeket a horpaszukról.

Margery egy kiálló szikla alá vezette a lovát, és intett Alice-nek, hogy kövesse.

– Látod ott bent? Azt a mélyedést. Az ott egy kukoricaőrlő. Tudod, mi az?

Alice megrázta a fejét.

– Az indiánok itt őrlik a kukoricamálét. Ott, távolabb szintén van egy kisebb bemélyedés, az öreg törzsfőnök ott pihentette a hátsóját, míg az asszonyok dolgoztak.

Alice elpirult, és elfojtott egy mosolyt. Fölnézett a fákra.

– Még most is… még most is vannak errefelé? – kérdezte aggodalmas arccal.

Margery egy pillanatra ránézett a kalapja karimája alól.

– Nincs mitől félnie, Mrs. Van Cleve. Ilyentájt ebédelnek.

Egy vasúti híd árnyékában leültek, hogy megegyék a szendvicsüket, majd egész délután lovagoltak a hegyekben. Az utak kanyarogtak és olykor visszafelé fordultak, úgyhogy Alice abban sem volt biztos, hol jártak már és merre tartanak. Nehéz volt megállapítani, merre van észak, hiszen a magas fáktól nem látszott sem a nap, sem a saját árnyéka. Megkérdezte Margeryt, hol állhatnak meg, hogy könnyítsenek magukon, mire Margery körbemutatott.

– Tessék, válassz magadnak fát! Mindegy, melyiket.

Az új társnő nem volt bőbeszédű, a lényegre tört, és általában arra szorítkozott, ki halt meg és ki él még. Cseroki vér is folyik az ereiben, mondta.

– Dédapám egy cseroki lányt vett feleségül. A hajam is tőle van, meg a sasorrom. A családban mindenkinek kicsit sötét volt a bőre, bár az unokatestvérem albínónak született.

– Hogy néz ki?

– Kétéves korában meghalt. Megmarta egy rezesfejű kígyó. Mindenki azt hitte, csak fura, de aztán meglátták a harapást. Persze akkor már késő volt. Vigyázz a kígyókkal! Ismered őket?

Alice nemet intett a fejével.

Margery pislogott, mintha olyan hihetetlen lett volna, hogy valaki nem ismeri a kígyókat.

– Hát, a mérgeseknek lapát alakú a feje, tudod?

– Értem – felelte Alice, és egy kicsit elgondolkodott. – Olyan szögletes alakú? Vagy inkább, mint az ásó, olyan hegyes? Az apámnak volt még egy csatornához való ásója is…

Margery felsóhajtott.

– A legjobb lesz, ha mindenféle kígyótól távol tartod magad.

Amint felfelé mentek, távolabb a pataktól, Margery néha leugrott a lóról, és egy fa törzsére egy darab vörös fonalat kötött. Bicskával vágta szét, vagy elharapta, és kiköpte a végeket.

– Ezek a jelzések majd segítenek megtalálni a visszautat – magyarázta Alice-nek. – Látod ott, balra az öreg Muller házát? Látod a füstöt? Ott lakik a feleségével és a négy gyerekükkel. Az asszony nem tud olvasni, de a legidősebb fiú igen, és ő majd megtanítja az anyját. Mullernek nem nagyon tetszik, hogy tanulnak, de ő reggeltől estig a bányában dolgozik, így aztán szoktam nekik is könyvet hozni.

– És nem fog megharagudni?

– Meg se fogja tudni. Hazaér, lemossa a port magáról, eszik valamit, aztán már alszik is. Nehéz munka ám az ott lent, a bányában, holtfáradtan jönnek föl az emberek. Az asszony ráadásul a ruhásládájában tartja a könyveket, oda nem néz be a férje.

Kiderült, hogy Margery akkor már hetek óta egyedül hordta szét a könyveket. Elhaladtak néhány cölöpökön álló takaros ház és apró, düledező viskó mellett, amelyek úgy néztek ki, mintha a szellőtől is összerogynának. Volt, ahol rögtönzött bódéknál gyümölcsöt és zöldséget árultak. Margery minden épületnél elmondta, ki lakik ott, tud-e olvasni, hogy lehet a legjobban eljuttatni hozzájuk az olvasnivalót, és melyik házat ajánlatos elkerülni. Ezek többnyire az illegális pálinkafőzők házai voltak, akik az erdőben titokban üzemeltették a lepárlókat.

– Aki pálinkát főz, azért lőhet le, mert meglátod, mit csinál, aki pedig issza, annak nem biztonságos a közelébe menni.

Úgy tűnt, Margery mindenkiről mindent tud, és ugyanabban a könnyed, lakonikus stílusban adta át Alice-nek az összes apró információmorzsát. Az a ház ott Bob Gillmané, az egyik detroiti gyárban egy gép leszakította a fél karját, hazajött hát, most az apjával él. Amott Mrs. Coghlan háza, a férje nagyon csúnyán verte, aztán egyszer az ember részegen ment haza, ő meg bevarrta a lepedőjébe, és egy lovaglópálcával esett neki, amíg az ember meg nem esküdött, hogy soha többé nem veri meg. Ott arra meg egyszer akkorát robbant egy lepárló, hogy két megyében is hallották a robajt. A Campbellek a Mackenzie-ket tették érte felelőssé, és ha eléggé berúgtak, lövöldöztek a házukra.

– Szoktál félni? – kérdezte Alice.

– Félni?

– Hát, ha itt jársz egymagadban. Ahogy mesélsz, úgy érzem, itt bármi megtörténhet.

Margery úgy nézett, mintha ez még sosem jutott volna eszébe.

– Még járni sem tudtam, már itt lovagoltam a hegyekben. Kerülöm a bajt.

Alice-en látszott, hogy kételkedik.

– Nem nehéz. Tudod, milyen az, amikor az állatok összegyűlnek az itatónál?

– Hát… nem igazán. Surrey-ben nincs sok itató.

– Afrikában az elefánt együtt iszik az oroszlánnal, mellettük ott iszik a víziló és a gazella. És nem bántják egymást. Tudod, miért nem?

– Nem tudom.

– Mert figyelik egymást. És az öreg gazella látja, hogy az oroszlán nyugodt, csak inni akar. A víziló sem támad, szóval mind élnek, és hagyják élni a másikat. De alkonyatkor, a pusztában ugyanaz az oroszlán csillogó szemmel járkál körbe, és akkor a gazellák tudják, hogy futniuk kell, méghozzá gyorsan.

– Vannak itt oroszlánok is, nem csak kígyók?

– Figyeld az embereket, Alice. Ha meglátsz valakit a távolban, egy bányászt, aki megy hazafelé, a járásáról látod, hogy fáradt, és semmi mást nem akar, csak hazaérni, megtölteni a gyomrát, és aludni. De ha ugyanazt a bányászt meglátod egy kocsma előtt pénteken, amikor már benne van fél üveg whisky, és rondán néz rád, akkor kitérsz az útjából, ugye?

Egy ideig csöndben lovagoltak egymás mellett.

– Margery!

– Igen?

– Ha még sosem jártál messzebb, mit is mondtál, Lewisburgnél, hogyan tudsz ennyi mindent az afrikai állatokról?

Margery megállította az öszvért, és odafordult Alice felé.

– Komolyan kérdezed?

Alice csak bámult rá.

– És te akarsz könyvtáros lenni?

Alice akkor először látta Margeryt nevetni. Úgy huhogott, mint egy bagoly, végigkacagta szinte az egész utat hazafelé.

– No, milyen volt a mai nap?

– Köszönöm, jó volt.

Alice nem akarta mondani, hogy a feneke és a combja annyira fáj, hogy majdnem sírt, amikor leült a vécére. Nem akart mesélni a kis faházakról sem, ahol bent újságpapírral vannak beragasztva a falak, Margery szerint azért, hogy ne húzzon be a hideg télen. Időre volt szüksége, hogy feldolgozza, mekkora hatalmas földdarabot jártak be, azt az érzést, hogy mintha vízszintesen haladtak volna egy függőleges tájban, hogy életében először járt a vadonban, és látott ilyen hatalmas madarakat, fürge őzeket, apró kék gyíkokat. Úgy gondolta, jobb, ha nem említi azt a fogatlan embert, aki átkozódott, amikor meglátta őket az úton, sem a kimerült fiatal anyát a négy gyerekével, akik pucéron szaladgáltak kint. Leginkább azonban úgy érezte, a nap annyira rendkívüli, annyira eseménydús volt, hogy nem igazán akarta megosztani egyik férfival sem.

– Jól hallom, hogy Margery O’Hare-rel lovagoltál ki? – kérdezte Mr. Van Cleve, és kortyolt egyet.

– Igen, vele és Isabelle Bradyvel. – Azt nem említette, hogy Isabelle végül is nem ment el.

– Jó lenne, ha távol tartanád magad az O’Hare lánytól. Csak a bajt hozza rád.

– Hogyhogy?

Alice elkapta Bennett pillantását, ami azt sugallta: Ne szólj egy szót sem.

Mr. Van Cleve Alice-re szegezte a villája hegyét:

– Jól figyelj, Alice. Margery O’Hare rossz családból származik. Frank O’Hare volt közel s távol a legnagyobb szeszcsempész. Te még új vagy itt, nem érted, ez mit jelent. Lehet, hogy az a lány manapság már könyveket olvas, és szépen beszél, de belül ugyanolyan semmirekellő, mint a fajtája. Én mondom, a rendes asszonyok errefelé nem hívnák meg teára.

Alice azon tűnődött, vajon milyen magasról tesz Margery O’Hare arra, hogy ezekkel a hölgyekkel teázik-e, vagy sem. Elvette a kukoricakenyeres tálat Annie-től, és tett egy szeletet a tányérjára, mielőtt továbbadta. Farkaséhes volt, a hőség ellenére is.

– Ne aggódjék, kérem. Csak azt mutatja meg, hová kell vinni a könyveket.

– Csak azt mondtam, hogy ne keresd nagyon a társaságát, ne keresztezd az útját. – Az öreg vett két szelet kenyeret, az egyiknek a felét rögtön a szájába tömte, és nyitott szájjal rágni kezdett. Alice összerezzent, és elfordította a fejét. – És különben is, miféle könyvek azok?

– Hát… csak könyvek. Mark Twain és Louisa May Alcott, cowboytörténetek, háztartási tanácsok, receptek, efféle – felelte Alice a vállát vonogatva.

Mr. Van Cleve megcsóválta a fejét.

– A hegyen élők fele olvasni sem tud. Az öreg Henry Porteous szerint kár az időért és az adófizetők pénzéért, és hajlok rá, hogy igazat adjak neki. És, mint mondtam, amiben Margery O’Hare benne van, abból nem sülhet ki semmi jó.

Alice már-már mondott valamit Margery védelmében, de a férje az asztal alatt erősen megszorította a kezét.

– Hát, nem tudom – mondta Mr. Van Cleve, és letörölte a zsírt a szája széléről. – Biztos vagyok benne, hogy a feleségemnek nem tetszene egy ilyesféle terv.

– De Bennett-től tudom, hogy Dolores nagyon is hitt a jótékonykodásban – felelte Alice.

Mr. Van Cleve átnézett az asztalon.

– Igen, hitt. Felettébb istenhívő asszony volt.

– Nos – folytatta Alice kis szünet után –, én hiszem, hogy ha hozzá tudjuk segíteni az Istenben nem hívő családokat az olvasáshoz, akkor megismerhetik a Bibliát. Az pedig mindenkinek a javára szolgálhat – tette hozzá elragadó mosollyal, és előrehajolt az asztalon. – Mr. Van Cleve, el tudja képzelni, hogy azok a családok végre képesek lesznek felfogni Isten szavát, mert valóban el tudják olvasni a Bibliát? Hát nem lenne csodálatos? Biztos vagyok benne, hogy a felesége az ilyesmit csakis támogatta volna.

Jó darabig egyikük sem szólt egy szót sem.

– Hát, igen – szólalt meg végre Mr. Van Cleve. – Ebben lehet valami – jelentette ki, és bólintott, ami azt jelezte, hogy részéről vége a témának, legalábbis egyelőre. Alice látta, hogy a férje megkönnyebbülve felsóhajt, és azt kívánta, bárcsak ne gyűlölné őt ezért.

Akármilyen családból származott is Margery, Alice három nap után rájött, hogy sokkal inkább van az ő társaságában, mint bárki máséban Kentuckyban. Margery nem beszélt sokat, egyáltalán nem érdekelte a pletyka, pedig azokon a teadélutánokon és foltvarró összejöveteleken, amelyeken Alice eddig részt vett, csakis ilyesmiről volt szó. Nem érdekelte Alice külseje, a gondolatai, a története. Margery oda ment, ahova akart, azt mondta, amit gondolt, és nem rejtett semmit udvarias, szép szavak mögé, amilyeneket mindenki más használt.

Ó, ez az angol divat? Milyen érdekes!

És vajon a fiatal Mr. Van Cleve örül, hogy a felesége egyedül lovagol a hegyekben? Jaj, istenem!

Hát, lehet, hogy maga rákényszeríti őt az angol szokásokra. Milyen… újszerű ez!

Margery, mint ahogy arra Alice rájött, úgy viselkedett, mint egy férfi.

Annyira rendkívüli volt ez a gondolat, hogy Alice azon kapta magát, távolról figyeli a nőt, és megpróbálja kitalálni, hogyan is érhetett el a felszabadultság ilyen döbbenetes fokára. De még nem volt elég bátor, vagy talán még túlságosan is angol volt ahhoz, hogy megkérdezze.

Alice általában nem sokkal hét után érkezett a könyvtárba, amikor a fű még mindig harmatos volt. Nem akarta, hogy Bennett elvigye autón, hagyta inkább, hogy az apjával kettesben reggelizzen. Köszöntötték egymást Frederick Guislerrel, akit gyakran kapott azon, hogy Margeryhez hasonlóan szintén beszélget a lovakkal. Aztán hátrament, ahol Spirit és az öszvér legelészett, orrlyukukból párát fújtatva a hűvös, hajnali levegőbe. A könyvtárban a polcok már majdnem mind készen voltak, rajtuk adománykönyvek sorakoztak olyan távoli helyekről is, mint New York vagy Seattle (a Közmunkaügyi Hivatal felhívást intézett a könyvtárakhoz, hogy adakozzanak, hetente kétszer érkeztek is a barna papírba csomagolt könyvek). Mr. Guisler megjavította a bereai iskolától kapott régi asztalt, hogy legyen hova tenni a hatalmas, bőrkötéses nyilvántartást, amelybe a kimenő és bejövő könyveket beírták. Az oldalak gyorsan teltek: Alice észrevette, hogy Beth Pinker hajnali ötkor indul el, és hogy Margery mindennap, mielőtt még vele találkozik, már két órát lovagol, a hegyekben levő távoli tanyákra visz könyveket. Alice ilyenkor átnézte, hol járt eddig Beth és Margery.

15., szerda

A Fairley gyerekek, Crystal – négy képregény.

Mrs. Petunia Grant, Yellow Rock, az iskolamester háza – két példány Hölgyek Kalendáriuma (1937. február, április), egy példány Anna Sewell: Fekete szépség (tintafoltok a 32–35. oldalon).

Mr. F. Homer, Wind Cave – egy példány D. C. Jarvis: Népi orvoslás.

A Fritz nővérek, White Ash, az utolsó ház – egy példány Edna Ferber: Cimarron, Lloyd C. Douglas: Végtelen szenvedély (megjegyzés: hiányzik az utolsó három lap, a borító megázott).

Miközben segített Frederick Guislernek a polcra rakni a könyveket, Alice észrevette, hogy viszonylag kevés az új példány, és gyakran hiányzik néhány lap vagy a könyv fedele. A férfi izmos volt, a harmincas évei végén járt, és látszott rajta, hogy sokat van kint a szabadban. Örökölt az apjától háromszázhúsz hektárt, és hozzá hasonlóan lótenyésztéssel foglalkozott. Spiritet, Alice kis kancáját is ő törte be.

– Önfejű kis jószág – mondta a férfi, és megsimogatta a ló nyakát. – De tudja, minden rendes kancának megvan a saját véleménye. – Cinkos pillantással elmosolyodott, mintha nem is a lovakról beszélt volna.

Az első héten Margery mindennap kijelölte az utat, amerre mennek majd. Kora reggel indultak, Alice mélyen beszívta a hegyi levegőt, jólesett neki a Van Cleve-ház fojtogató légköre után. Ahogy múlt az idő, a hőség mintha a földről verődött volna vissza fénylő hullámokban, megkönnyebbülés volt felérni a hegyek közé, ahol sem legyek, sem más rovarok nem duruzsoltak állandóan a fülébe. A távolabb eső útvonalakon Margery minden negyedik fára madzagot kötött, hogy ha majd Alice egyedül dolgozik, megtalálja a visszafelé vezető utat, és megmutatta neki a jellegzetes sziklákat vagy más olyasmit, aminek a segítségével könnyebben lehet tájékozódni.

– Ha mégsem menne, Spirit majd hazavezet – mondta. – Okos, mint a nap.

Alice lassan megszokta a kis barna-fehér lovat. Pontosan tudta, hol próbál megfordulni, hol szeret gyorsítani. Már nem sikoltozott, hanem ráhajolt a nyakára és megsimogatta, és Spirit ilyenkor megmozgatta apró füleit. Alice nagyjából tudta már, melyik út hova vezet, és le is rajzolta mindegyiket. A térképet a nadrágja zsebébe rakta, remélve, hogy egyedül is képes lesz megtalálni a házakhoz vezető utat. Ekkor kezdte igazán élvezni a hegyekben töltött időt, az elé táruló táj hatalmas csöndjét, azt, ahogy Margery előtte lovagol, ahogy lehajol, hogy elkerülje az alacsonyan lógó ágakat, és megmutatja a távoli kis fakunyhókat, amelyek szinte élő organizmusokként nőttek ki a földből.

– Nézz körül, Alice – mondogatta Margery, és a hangját fölkapta a hegyi szellő. – Nincs értelme azon rágódni, mit mondanak a városban rólad, az ellen úgysem tehetsz semmit. De ha körülnézel, a világ minden szépsége eléd tárul.

Alice egy év óta először érezte, hogy végre nem figyelik. Senki sem tesz megjegyzést arra, hogyan öltözködik, hogyan tartja magát, senki sem néz rá kíváncsi pillantásokkal, senki nem hallgatózik, amikor beszél. Kezdte már érteni, miért ragaszkodik Margery annyira ahhoz, hogy „hagyják élni” az emberek. Ezeken járt az esze, amikor Margery megállt az öszvérrel.

– Megérkeztünk, Alice. – A lány leugrott az öszvérről egy rozoga kapunál, ahol a ház mellett tyúkok kapirgáltak a porban, és egy nagy disznó röfögött egy fa mellett. – Ideje, hogy megismerkedj a környékbeliekkel.

Alice is leszállt a lóról, és a gyeplőt a kapufára akasztotta. Az állatok fejüket lehajtva azonnal legelészni kezdtek. Margery levette az egyik nyeregtáskát, és intett Alice-nek, hogy menjen utána. A ház szinte romokban állt, a vihardeszka kilazult a helyéről, olyan volt, mint egy torz mosoly a ház homlokzatán. Az ablakokon sűrű kosz, nem lehetett belátni, a parázson mosóüst állt. Nehéz volt elhinni, hogy itt emberek élnek.

– Jó reggelt! – kiáltott Margery, és elindult a ház felé. – Van itt valaki?

Először semmi zaj, aztán megreccsent egy padlódeszka, és egy férfi jelent meg az ajtóban, vállán puska. Kantáros nadrágja jó ideje nem látott mosóvizet, bozontos bajusza alatt agyagpipát tartott a szájában. Mögötte két kislány tűnt fel, oldalra fordított fejjel nézték a látogatókat. A férfi gyanakodva méregette a két nőt.

– Hogy van, Jim Horner? – Margery belépett a kis elkerített területre, ami kertnek aligha volt nevezhető, és becsukta maga mögött a kaput. Mintha észre sem vette volna a puskát, vagy ha igen, úgy tűnt, nem törődik vele. Alice-nek a torkában dobogott a szíve, de engedelmesen követte a másik nőt.

– Ez meg ki? – kérdezte a férfi, és Alice felé bökött a fejével.

– Alice. Ő segít nekem az utazókönyvtárral. Megmutathatnám, miért jöttünk?

– Nem veszek semmit.

– Az nagyon is rendben van, mert mi nem árulunk semmit. Csak öt percet kérek az idejéből, de kaphatnék előbb egy pohár vizet? Meleg van. – Margery, akiről a nyugalom szobrát lehetett volna megmintázni, levette a kalapját, és legyezni kezdte magát.

Alice már éppen közbeszólt volna, hogy hiszen alig félmérföldnyire innen megfeleztek egy korsó vizet, de aztán csöndben maradt. Horner egy pillanatra ránézett.

– Várjanak itt kint – szólalt meg végül, és a ház előtti hosszú padra mutatott. Morgott valamit az egyik kislánynak, és a sovány, copfos gyerek eltűnt a ház sötétjében, majd komoly arccal megjelent egy vödörrel a kezében. – Ő majd ad vizet.

– Mae, hoznál a társnőmnek is, kérlek? – mondta Margery a kislánynak.

– Nagyon kedves lenne tőled, köszönöm – tette hozzá Alice.

A férfin látszott, hogy meglepi az akcentusa.

Margery ekkor Alice-re nézett.

– Igen, ő az, aki Angliából jött. Aki a Van Cleve fiúhoz ment feleségül.

Horner pillantása az egyikükről a másikra vándorolt, de a puska ott maradt a vállán. Alice feszengve ült a padon, de Margery halk, nyugodt hangon megszólalt. Ugyanúgy beszélt, mint Charley-hoz, az öszvérhez, amikor az, Margery szava járásával mondva, „durcáskodott”.

– Nem tudom biztosan, hallott-e valamit a városból, de van egy könyvtárunk. Azoknak való, akik szeretik a történeteket, és segít a gyerekeknek is a tanulásban, különösen ha nem járnak a helyi iskolába. Azért jöttem, hogy megkérdezzem, nem szeretne-e a lányainak pár könyvet.

– Mondtam már, hogy nem tudnak olvasni.

– Igen, mondta, ezért aztán könnyű könyveket hoztam, kezdetnek. Ezekben képek vannak, és betűk, hogy a lányok maguktól is megtanulhassanak olvasni. Még iskolába sem kell járniuk, itthon is tanulhatnak. – Odanyújtotta a férfinak az egyik képeskönyvet. Az leeresztette a puskát, vonakodva megfogta a könyvet, mintha Margery valami robbanószert adna neki, és belelapozott.

– Szükségem van a lányokra a gyümölcsszedésnél és az eltevésnél.

– Az biztos, dologidő van.

– Nem akarom, hogy mással foglalkozzanak.

– Megértem én, a betakarítással nem lehet késlekedni. Úgy látom, a kukorica is jó lesz az idén, nem úgy, mint tavaly – mondta Margery mosolyogva, miközben a kislány, küszködve a súllyal, odavitte hozzájuk a vödröt. – Köszönöm, aranyom – mondta, és a lány felé nyújtotta a régi bádogbögréjét, hogy megtöltse. Mohón kortyolt, aztán átadta a bögrét Alice-nek. – Finom hideg ez a víz. Nagyon köszönjük.

Jim Horner visszalökte a könyvet Margerynek.

– Az ilyesmit pénzért adják.

– Hát, Jim, épp ez benne a jó. Hogy sem fizetni nem kell, sem beiratkozni, semmit. A könyvtár azért van, hogy az emberek olvasgassanak kicsit. És ha kedvük van, tanulhatnak is.

Jim Horner a könyv borítóját bámulta. Alice még sosem hallotta Margeryt egyfolytában ennyit beszélni.

– Mondok én valamit. Mi lenne, ha itt hagynám ezeket egy hétre? Magának nem kell elolvasnia, elég, ha vet rájuk egy pillantást, ha úgy gondolja. Jövő hétfőn erre járunk, akkor elvisszük. Ha tetszik, a gyerekek majd szólnak nekem, és hozok még. Ha nem, akkor hagyja kint őket egy ládában a kapuban. És annyi. Na, mit gondol?

Alice hátranézett, és látta, hogy még egy kis arcocska tűnik el a szoba homályában.

– Nekem nem kell.

– Az igazat megvallva, szívességet tenne vele. Úgy értem, nem kéne visszacipelnünk ezeket a hegyen át. Atyavilág, ma különösen nehezek a táskáink! Alice, megittad a vizet? Nem szeretnénk tovább rabolni az úr idejét. Örülök, hogy láttam, Jim. És köszönöm, Mae. Hogy megnőttél, amióta utoljára láttalak!

Amikor a kapuhoz értek, Jim Horner, emelt, szigorú hangon megszólalt:

– Nem akarom, hogy bárki más idejöjjön és zavarjon minket. Sem engem, sem a gyerekeimet. Van azoknak elég dolguk.

Margery még csak meg sem fordult, csak fölemelte a kezét.

– Értem, Jim.

– És nincs szükségünk a jótékonykodásukra sem. Nem akarom, hogy a városból bárki is idejöjjön. Azt sem tudom, maga miért jár erre.

– Minden házba bemegyek egészen Bereáig. De megértettem, amit mondott – verte vissza a domboldal Margery szavait, amikor odaértek a lovakhoz.

Alice visszanézett, hogy megbizonyosodjon afelől, Horner nem emelte föl megint a puskáját. A fülében zakatolt a szíve, ahogy szaporázta a lépteit. Még egyszer azonban félt volna visszanézni. Margery felpattant a nyeregbe, ő meg reszkető lábbal szállt lóra, és csak akkor merte kifújni a levegőt, amikor már úgy érezte, túl messze vannak ahhoz, hogy Jim Horner rájuk lőjön. Meghajtotta a lovat, hogy beérje Margeryt.

– Ó, istenem! Mind ilyen rémesek? – kérdezte, és érezte, hogy semmi erő nem maradt a lábában.

– Rémesek? Alice, hiszen ez nagyszerűen sikerült!

Alice azt hitte, nem jól hall.

– Amikor utoljára itt, Red Creekben jártam, Jim Horner lelőtte a kalapot a fejemről. – Margery Alice felé fordult, és levette a kalapját, hogy a lány láthassa a tetején a kis lyukat, majd visszatette a fejére. – Gyere, hajtsuk meg kicsit, szeretném, ha még ebéd előtt megismernéd Nancyt.