Réti László – Kaméleon

Copyright © Réti László

Első megjelenés: 2007

A szerző elérhetősége:

www.retilaszlo.hu

info@retilaszlo.com

Szerkesztette

Réti László (2023)

Borítóterv

Réti László

Elektronikus változat

Réti László

© Parfüm & Toll

ISBN: 978-615-6733-06-1

RÉTI LÁSZLÓ

KAMÉLEON

Cameron Larkin első kalandja

Hétfő

1.

Zzzzzzz…

Nagyon-nagyon lassan kinyitottam a szemem. Nem láttam semmit - pontosabban az addigi fekete semmit halványszürke semmi váltotta fel. Nem tudtam, hol vagyok, mennyi az idő, és mit csinálok éppen. Sőt, az igazat megvallva abban sem voltam teljesen biztos, hogy ki is vagyok én tulajdonképpen? Egyetlen mozdíthatatlan szikla maradt a kétségek tengerében, s ez nem volt más, mint a tudat, hogy az állapotom múlni fog.

Majd. Valamikor. Előbb-utóbb. Már máskor is elmúlt, miért lenne hát most máshogyan? Ezt, ha nem is voltam benne teljesen biztos, de meglehetős bizonyossággal éreztem.

Az imént halk zümmögés riasztott fel, ami most újrakezdődött.

Zzzzzzz…

Hol közeledett és erősebb lett a hang, hol eltávolodott, s ilyenkor el is halkult. Valahol, valamikor már ezt is hallottam.

Továbbra is csak a szürke ködöt láttam. A szempilláimat a kóma ragacsos váladéka gubancolta

egymásba,

megakadályozva,

hogy

felnyithassam

a

szemhéjamat. Várnom kellett egy keveset, hát nem erőltettem tovább a dolgot, és visszacsuktam a szemem, mivel amúgy sem láttam semmit. A másik, ami miatt a jótékony sötétség további élvezete mellett döntöttem az volt, hogy még az imént felvillant tompa, gyér fény is elviselhetetlennek bizonyult. Az egyébként is hasogató fejfájást még néhány alattomos szúrással is megspékelte, azzal a fajtával, ami az embert az erős napfényre kilépve éri.

A szemgolyóból indul, elinal a halánték felé, azt megszorítja, majd a tarkó irányába száguld tovább, de nem távozik, hanem

visszaverődik

a

koponyacsontról.

Hát

ez

visszaverődött. Mit visszaverődött: szinte hallottam, amint ide-oda pattog az agyamban! Gyorsan elhatároztam, hogy a leltárt más testrészekkel kezdem, s a látóképesség ellenőrzését elodázom, amíg csak lehet.

A lábaimat némi kutakodás után megtaláltam, s közben a lapockámban és a medencémben érzett nyomásból arra a következtetésre jutottam, hogy alighanem hanyatt fekszem. A bal bokámban egy méretes hangyaboly lakói jártak fandangót, ahogy a megmozdított testrészbe a vér zubogva beáramlott. Összeszedtem minden erőmet és a hasonlóan elgémberedett jobb lábamat keresztbe hajítottam a balon. Egy végtelen másodpercre csillagokat láttam, majd rohamosan csitulni kezdett a zsibbadás. Tapasztalatból tudtam, hogy az elfeküdt, érzéketlenné vált testrészt legjobb egy másikkal leszorítani, hogy amíg a vér vissza nem tér a

legapróbb porcikába is, meg ne tudjon mozdulni, mert az éktelen fájdalmat okoz.

Kissé feljebb fordítottam figyelmemet, és gondolatban ellenőriztem a nemesebb részeket is. Férfiként ez csak egyet jelenthetett. Most már legalább azt is tudtam, hogy hímnemmel áldott meg az Úr. Vagy éppen azzal vert meg -

nem kívánt rész törlendő. Tovább haladva ellenőriztem a karjaimat. A jobb mellettem hevert, a tenyerem alatt valami puhát tapintottam. Feltételezhetően egy paplant, vagy ágytakarót. A bal kezem alatt ellenben keményet éreztem.

Mivel alig tíz másodperccel korábban éppen ezzel állapítottam meg, hogy a férfi- vagy a női mosdót kell-e majd meglátogatnom, ha egyszer magamhoz térek, nem volt kétségem, mibe is kapaszkodom. A jó öreg reggeli vizelési inger felér száz Viagrával! Vagy, ha annyival nem is, de kettővel mindenképpen.

A nyakam és a fejem következett. A nyakam legalább olyan merev volt, mint… nos, szóval éppen elég merevnek éreztem. Kissé oldalra fordítottam a fejem, míg arcom bal fele bele nem ütközött valami szilárd tárgyba. Az arccsontomon hideg, sima felületet éreztem, ugyanakkor a szemhéjamon áttetsző fény megint tompult, amiből arra következtettem, hogy elfordulhattam a fényforrás felől.

A fejem éktelenül hasogatott és zúgott, akárcsak az a valami, ami ismét lassan közeledni kezdett felém.

Zzzzzzz…

Ennél azonban sokkal jobban aggasztott az a fojtogató érzés, ami a torkom körül kezdett egyre határozottabban

testet ölteni. Valami mindent elkövetett, hogy felfelé kússzon a nyelőcsövemen, én pedig mindent elkövettem, hogy ott tartsam, ahol most éppen van. Vagy még inkább egy kicsivel lejjebb. A dolognak persze nyilván van elegáns orvosi neve is ékes latin nyelven, ám attól ez még nem volt egyéb, mint egyszerű mezei hányinger. Latinul amúgy is csak annyit tudtam, hogy alea iacta est. A kocka el van vetve. Nos, félni kezdtem, hogy ha nem sikerül hamarosan feltápászkodnom, más is el lesz vetve.

Ideje volt ismét megpróbálni kinyitni a szemem.

Ezúttal kissé erősebben veselkedtem neki, s az összeragadt szempillák most már engedtek. Résnyire kinyitottam a szemem, majd felszisszentem a rám törő

napfény keltette fejfájásrohamra. Már csak ez hiányzott.

Talán egy perc is eltelt, mire elegendő bátorságot szedtem össze az újabb kísérlethez, amely ezúttal már másodpercekre sikert hozott. Az arcomnak nyomódó tárgy kezdett testet ölteni. Hosszúkás volt, áttetsző, egyik felén valami vöröses folttal. Hagytam, hogy a szemem hadd lássa el információval az agyamat, az meg tegye a dolgát. A vörös folt néhány perc múltán határozottan négyszögformát vett fel, s lassan aranyszín mintázatot is felfedezni véltem rajta.

Folytattam a fókuszálást, mert valamiért egészen biztosnak éreztem, hogy mostani tehetetlenségem kulcsa abban a vörös négyszögben keresendő. Úgy is volt.

A kisebb aranyszínű minták betűkké álltak össze, s bár értelmüket még nem sikerült megfejtenem, a legnagyobb pacából lassan megformálódó sétáló piperkőc gyorsan

elvezetett a megoldáshoz. Az estét alighanem Mr. Johnnie Walkerrel töltöttem.

Uramisten! Tüntesd már el ezt a fejfájást!

Míg ezen morfondíroztam, a lábamból legalább kiállt a zsibbadás, ezért óvatosan megmozgattam, akárcsak a karjaimat, amikkel valami fogódzó után tapogatóztam, melyeket kissé jobbra meg is leltem. Karfának tűntek, megmarkoltam hát.

Feljebb emeltem a tekintetemet, és körbenéztem. A távoli látásom nem tisztult ki teljesen, de az arasznyira lévő

dolgokat már egészen jól felismertem. Na, igen, az üres palack volt az első. Nem csoda, ha kiütöttem magam. Ez a liter még egy lónak is elég lett volna. Mondjuk egy póninak.

Ideje valahogy felkászálódni!

Megmozdultam, és óvatosan a bal oldalamra fordultam, majd a fejemet a kezembe támasztva oldalfekvésbe

tornásztam

fel

magam.

Nem

stabil

oldalfekvésbe, csak egy olyan sima ingatagba. Az éjjeliszekrény alig egy lábnyira volt a fejemtől, s rajta a lámpa mellett egy ízléstelen lila kaspóban egy rákvirág szomjazott.

Egész pontosan egy aglaonema commutatum. Ezek szerint tudok még egy latin kifejezést. A felirat a cserépen állt, amikor gondolkodás nélkül levettem a polcról a szupermarketban, hogy valami gaz is legyen végre a lakásban. A szerencsétlen szobanövény szerintem azóta ezerszer megbánta, hogy nem növesztett lábakat, amikkel elszökhetett volna a kezeim közül a 7-Eleven polcán.

Valószínűleg ott álldogált a társaival, és épp azt találgatták,

vajon miféle flórabarát viszi őket haza, s a csapvíz mellé micsoda finom tápszereket kapnak majd vacsorára, amikor jöttem én, a barbár, elhoztam, s azóta egy véget nem érő

kiképzés az élete. Hogyan éljük túl a vízhiányt? Nos, erről könyvet írhatott volna szegény rákvirág. Ezzel az erővel a sivatagba is születhetett volna: jó napot, merre van a legközelebbi oázis? Menjen egyenesen előre, és kedden forduljon balra!

Elhatároztam, ha innen felkelek, meg fogom locsolni.

Még ma. Vízzel. Budot kapott ugyan néhanapján, de nem igazán vidította fel, viszont a levelei szépen fénylettek tőle.

Ilyenkor mindig elfacsarodott a szívem: milyen kár azért a finom Budért! Bár ez sem teljesen igaz, hiszen csak egy vacak amerikai lötty volt, nem több szénsavas lóhúgynál.

Állítólag, mert összehasonlítási alapom nem volt. Mármint a lóhúggyal, mert egyéb sörökkel viszont igen. A németek! Azok igen! Három dolgot tudtak a németek igazán: sört főzni, kocsit készíteni, és menetelni.

Valami megmozdult a virágon, s ez visszarántott a jelenbe. Kissé kuszák voltak ugyan a gondolataim, de határozottan kezdtem tudni, hol vagyok, és az imént már a nevem is eszembe jutott egy pillanatra. Aztán elfelejtettem –

de a lényeg a remény volt, amit ez a momentum adott: hamarosan hosszabb időre is emlékezni fogok magamra.

Most azonban leginkább az izgatott, hogy innen fel kell tápászkodnom, és ki kell jutnom a mellékhelyiségbe, mert éreztem, hogy a torkomban vesztésre állnak a dolgok, s

hamarosan térdre kell esnem a fehér porcelán isten előtt egy mélyről jövő imára.

Zzzzzzz…

Már megint. Egy légy volt. Nem lepett meg, még minden tele volt ezekkel a fáradt őszi legyekkel. Az ember kinyitott egy szekrényt, és a legyek már jöttek is ki éktelen méltatlankodással. Nem tudom, apám mit csinált ebben a lakásban, talán legyeket tenyésztett, vagy idomította őket, de az tény, hogy nem akartak elfogyni annak ellenére, hogy már vagy

hatvanat

lelövöldöztem

egy

tapadókorongos

játékpisztollyal. Pár napja, kissé illumináltan vettem egyet a sarki boltban, és mindjárt vásároltam hozzá két tucat olyan kis izét, amivel meg lehet tölteni. Pálcikákat, aminek a végén az a tapadókorong van. A második tálca Heineken után egész jó mulatság volt a legyeket lövöldözni vele a tévé körül. Aztán másnap olyan volt a fal, mintha a Cosa Nostra hajtott volna végre előtte egy lupará s kivégzést.

A légy hirtelen megállapodott.

Az orromon.

Először el sem hittem. Csak meredtem rá bandzsítva, miközben azon járt az agyam, vajon miért nem viszket, ahogy itt randalírozik ez az állatka a szaglószervemen? Helyben megfordult, kicsit megtaposta a bőrt, majd dörzsölni kezdte a kezeit, pontosabban azokat az izéket, ami a légynek elöl van.

Lehet, hogy az is láb, a fene tudja! – légyben nem vagyok túl jól eleresztve.

És abban a másodpercben megéreztem, hogy valamit elfelejtettem! Valami az imént mozgott a rákvirágon, és nem

tudtam azonosítani, aztán meg a légy elterelte a figyelmemet.

Odapillantottam. Alig egy féllábnyira az orromtól, a rákvirág egy masszívabb szárán volt valami. Zöldes tónusú, barnás foltokkal ellátott masszát láttam, amint előre hátra hintázik az ágon.

Egy másodperccel később összeálltak bennem a dolgok: a légy, és a zöld massza a virágon.

Ha nem vagyok ilyen rossz állapotban, nem okozott volna gondot a menekülés, de most már éreztem, hogy esélyem sincs. Csak egy erőtlen kiáltásra tellett tőlem:

– Samantha, ne!

De már késő volt.

A zöldes valamiből egy pillanatra kivágódott egy halványrózsaszín, vékony pányva, elsüvített a felrebbenő légy mellett, s belevágódott a bal szemembe. Mire meghallottam a halk, bár határozott cuppanást, a rózsás szál már vissza is húzódott a masszába.

– Az anyád úristenit!

Mit sem törődve a fejfájással kipattantam az ágyból, és megragadtam a masszát, hogy letépjem az ágról, de annyira ragaszkodott az aglaonema commutatum hoz, hogy a virágot is magával rántotta, a cserép pedig tompa roppanással ezer darabra freccsent szét a vastag parkettán.

– Rohadj meg! – sziszegtem, és továbbra is a kezemben tartottam a zöld valamit, ami viszont a markában tartotta a rákvirág szárát.

– Caroline! – bömböltem bele a lakás csendjébe, miközben egy szál farmerben, ami még előző éjjelről maradt rajtam, áttrappoltam a nappaliba.

– Caroline! Gyere elő, mert kitekerem a nyakát ennek a dögnek!

Caroline azonban nem jött elő. Közben odaértem a terráriumhoz, és a háromszarvú kaméleont visszatettem a kiszáradt ágra, ami általában az otthonának volt nevezhető, kivéve, amikor valahogy megszökött, és vadászni indult a lakásban.

Az

állat

belekapaszkodott

a

száraz

mangrovegyökérbe, és előre-hátra kezdte hintáztatni a testét, miközben egyik szemét rám szegezte. Nem voltam neki annyira érdekes, hogy még egy szemet szenteljen nekem; azzal inkább az üvegkalitka alját pásztázta, nyilván valami étel után kutatva. És közben unottan kérődzött a kontaktlencsémen, amit az imént tépett ki a szememből.

Persze egy fél perccel később kiköpte.

Felvettem a lencsét és az ablak felé fordulva megvizsgáltam. Meg kellett állapítanom, hogy ennek lőttek.

Ha felteszem, még szarabb színben fogom látni a világot, ráadásul pókhálósan is, mivel Samantha alaposan megrágta, mielőtt aztán mégis emészthetetlennek nyilvánította volna.

– Caroline!!!

Ezúttal sem jött válasz.

Caroline egyébként a barátnőm. Valójában egy lusta kurva volt, akivel az elmúlt egy hónapban, mióta visszatértem Great Fallsba, együtt éltem. A konyhában használhatatlan volt a nő, a házi munkában pedig már nem

is állt rajthoz. Beszélgetni vele körülbelül annyira volt érdekes, mint egy coloradoi farmon kukoricával dobálni a teheneket. Az ágyban viszont jó volt. Legalábbis azt hiszem, mert mire oda kerültünk, rendszerint nekem már lőttek. Hát igen, Mr. Walker segített – már ha ezt segítségnek lehetett nevezni.

–

Caroline!

A

rohadt

gyíkod

megzabálta

a

kontaktlencsémet!

Morogva kislattyogtam a konyhába, de a lány nem volt sehol. Bekukkantottam a fürdőbe, és a vécébe is, ám minden üres volt. Jobban belegondolva: túl üres. A női kencékkel, és egyéb szeméttel teli polcok meg szekrénykék például üresen álltak. Visszamentem a hálóba, és megállapítottam, hogy a szekrényben sincs semmi. Akárcsak a polcnak a női könyveket tartalmazó felén.

– Caroline!

A konyhában aztán megleltem a végső bizonyítékot. A fridzsiderre volt tapasztva egy vigyorgó smiley-t ábrázoló hűtőmágnessel. A sárga noteszlap úgy hívogatott, mint egy eltévedt hajót a világítótorony. Erre, barátom, erre! Azt persze nem mondja a torony fénye soha, hogy bocs, még itt van ám egy zátony is. Na, én erre futottam rá.

Lekaptam a fecnit, és az orromhoz emeltem. Egyetlen kontaktlencsével furcsán félhomályos volt a világ. Egyszerre láttam élesen, és elmosódottan, a térérzékelésem pedig tökéletesen romokban hevert. És akkor arról még nem is beszéltünk, hogy orvosi értelemben véve valószínűleg még mindig legalább a közepes alkoholos befolyásoltság

állapotában voltam. Nagy nehezen kibetűztem az üzenetet:

„Cameron, reménytelen vagy! Dögölj meg egyedül! Caro.”

Nos, akkor egy gonddal kevesebb.

Mint mondottam, úgyis csak egy lusta kurva volt. Hogy miért is nem rúgtam ki korábban! Talán azért, mert én még nála is lustább voltam. Még kirúgni is. Lám, az elméletem ismét igazolta magát. Tíz problémából nyolc megoldja magát, ha időt adunk neki. Caroline-nak egy bő hónap kellett, de megoldódott. Magától.

– Egyedül maradtál, Samantha! Anyuci nincs többé, hogy megvédjen! Mostantól nekem engedelmeskedsz! –

igyekeztem határozott hangot megütni, hogy a hüllő érezze, ki az úr a háznál.

Összegyűrtem a cédulát, és a mosogatóba hajítottam.

Még úton volt a papírgalacsin a levegőben, amikor már azon gondolkoztam, vajon miért nem a kábé ugyanolyan messze lévő papírkosárba dobtam, de aztán elhessegettem a gondolatot. Ez egy ilyen nap, és még csak reggel kilenc van.

Kilenc negyven, hogy pontos legyek.

Számba vettem a lehetőségeimet, s úgy döntöttem, hogy az egészből egy jó dolog máris kisült: elmúlt a hányingerem. A gyomrom még háborgott ugyan, de arra tudtam a receptet. Feltéptem a frigó ajtaját, és kivettem egy zacskó vákumfóliás virslit. Megnéztem a szavatosságát és elégedetten felhasítottam a zacskót. Alig hat napja járt le. A tűzhelyre egy alumínium lábost tettem egy adag vízzel, és beleszórtam a virsliket.

A nyitott ajtón át benéztem a nappaliba. A kaméleon még mindig ugyanúgy az ágon dzsiggelt.

– Szánd már el magad, Samantha! – üvöltöttem át a lakáson, de az állat nem zavartatta magát. Mivel láttam, hogy szuverén jellemmel van dolgom, békülékenyebb hangot ütöttem meg: – Kérsz egy virslit, te átkozott? Legalább olyan jó, mint a kontaktlencse.

Samantha nem válaszolt. Mindig ez volt. Nagyapámat kivéve sosem találkoztam még ennél a dögnél egykedvűbb lénnyel. Ha a marslakók Samanthával találkoznának először, meglehetősen lesújtó véleménnyel lennének a földlakókról.

Bár ahogy most kinézek – tévedt a tekintetem a konyhaszekrény üvegében tükröződő képemre – nem biztos, hogy nem előttem végezne a kaméleon egy marsi teszten.

Felforrt a víz. A virslik dagadni kezdtek. Undorítóak voltak.

Kiforgattam a szekrényt, hogy valami szárazat is tudjak majd enni melléje, mert így nem fog lecsúszni. Egy fél doboz vajas kekszen akadt meg a tekintetem, és levettem a felső polcról. Csak egy méltatlankodó kaszáspókkal kellett megvívnom a dobozért, s ezúttal én nyertem, ami némileg jobb kedvre derített. Ha a kaméleonnal való harcban alul is maradtam, azért erőm kezd visszatérni, s a rovaroknál már jobb vagyok. Íme, az erő, ifjú Anakin!

Megfőtt a virsli.

Elővettem egy papírtányért a komódból. Ezt jobban szerette Caroline, mint a porcelánt. Nem kellett elmosni, csak kidobni. Esetleg néha, amikor éppen kifogytak,

kiradírozott egyet-kettőt, de ezzel a konyhai munka be is volt fejezve.

Egy műanyag villával ráemeltem a tányérra az első két virslit, s ahogy néztem őket, azonnal felkavarodott a gyomrom. Erőt kellett merítenem az elkövetkezőkhöz. Az erő

pedig ugyebár velem volt, pontosabban a frigóval – így benyúltam, kiemeltem egy doboz Heinekent, és letéptem a fület a dobozról. A hideg sör jótékonyan lehűtötte a gyomrom, de tudtam, hogy most azonnal enni kell, különben nagy baj lesz. Bal kezemben a vajas keksszel, a jobban egy virslivel hozzáláttam a reggelihez. A szemem becsuktam, mivel a fél lencse miatti rossz látásom még hozzátett az émelygéshez. Történjen, aminek történnie kell!

Az első harapással nem volt semmi gond. Annál inkább a nyeléssel. Aki már próbált igen erős másnapossággal küzdve virslit enni, tudja, miről beszélek. A virslinek megvolt az a tulajdonsága, hogy minden szemetet beledaráltak. Esetemben ez nem jelentett gondot, mivel a gyomrom amúgy is nagyjából félig volt szeméttel – ha ittam, összeettem mindent. Sósmogyorót, hamburgert, chipset, sült csirkét, szamócatortát. És ez a lista még csak az volt, amire emlékeztem. A haveroktól tudom, hogy az igazán komoly zabálás akkor szokott megtörténni, amikor már nem emlékszem.

Így

aztán

a

kutyaharapást

szőrével

gondolatmenetét követve hónapok óta a virsli-módszerrel kúráltam magam reggelente. Úgy vettem a virslit, mint más a fogpiszkálót. Ha volt egy csepp eszem, ivás előtt is eszembe jutott enni hármat-négyet, s akkor általában egész jól

megúsztam az estét, de ha nem, akkor végem volt. Akárcsak ma reggel. De hát aligha lettem volna – ahogy a pszichológus leírt - önpusztító jellem, ha mindig átgondolom, mit és hogyan kéne okosan csinálni.

Elfogyott az első virsli és egy vajas keksz. Szerencsére a keksz kissé avas volt, így elterelte a figyelmemet a kolbászról.

Eszembe ötlött, hogy nem vagyok egyedül, hát szolgálatkészen benéztem a nappaliba.

– Samantha, biztos nem kérsz, egy harit? Nagyon finom!

A háromszarvú kaméleon megvetően elfordította a szemét. Ezúttal teljesen barnának tűnt, mint a poshadt állóvíz. Mióta Caroline hazaállított az állattal, folyamatosan arra vártam, hogy egyszer felvegye a fal koszlott, virágos tapétájának a mintáját, hogy ne is lássam, s eltűnjön a balfenéken. Gusztustalan kis jószág volt, de végül is el tudott szórakoztatni pár percig. Az őrületbe tudtam kergetni azzal, hogy a futballmeccs alatt a tévé elé tolt asztalkára állítottam.

Na, ezt a színvilágot utánozd, haver! Rendszerint nem is bírta sokáig, és eloldalgott. De lehet, hogy egyszerűen csak a focit nem szerette.

Közben befejeztem a második virslit, és tekintetemet a zsíros, forró lében lebegő harmadikra fordítottam. Félidőben jártam, s ez mindig kritikus időpont volt, akárcsak a futballban. A csapatok bevonultak az öltözőbe, s hamarosan eldől, hogy behívják-e a melegítő cserejátékosokat is, avagy kijönnek az aktuális felállásban a második félidőre.

Szerencsém volt.

A gyomrom azt jelezte, jöhetnek a cserék, így gyors, gépies rágással a két utolsó virslit is a többiek után küldtem, majd a maradék három korty sörrel leöblítettem az egészet.

Tulajdonképpen mindegy volt, hol kötnek ki a virslik, mert a problémámat így is, úgy is megoldják. Ezúttal a bent maradás mellett döntöttek. Remek.

A sörrel viszont valami gond volt. Lehajoltam a kosárhoz, és kivettem az összegyűrt dobozt, hogy megnézzem, mikor jár le a szavatossága. A rányomtatott dátum szerint november végén, tehát még három-négy hétig nem lehetett vele gond. Aztán alaposabban megvizsgálva a pakkot, meg kellett állapítanom, hogy az eltérő ízt az okozta, hogy alkoholmentes sört sikerült kivennem a hűtőből. Sosem ittam még alkoholmentes sört. Egy régi cimbora szerint az alkoholmentes sör nem más, mint az első lépés a guminő

felé. Akkor viszont hogy a fenébe került a hűtőbe alkoholmentes? Kinyitottam a frigó ajtaját, és megszemléltem a készletet. Két darab hatos guriga volt a középső polcon, az egyikből ittam meg egy dobozzal. Mind a két tálca alkoholmentes volt. Na, igen, Caroline utolsó rúgása. Szép volt, bébi! Pont a piros sarokban lévő versenyzőnél. Dühösen becsaptam a hűtő ajtaját, de aztán a puffanó hang le is csillapított. Hát kell nekem már délelőtt berúgni?

– Caroline, Caroline, remélem, megtalálod a számításodat! Csak azt a nyavalyás dögöt is vitted volna magaddal! – felemeltem a hangom, és beordítottam a

nappaliba – Mi van, Samantha, anyád itt hagyott? Gyere, barnulni! Vár a mikrosütő!

Határozott kopogás hallatszott az ajtó felől.

Csodálkozva felhúztam a szemöldököm. Ki a fene lehet az hajnalok hajnalán? Na, jó, tíz óra van, de hát a hajnal szubjektív fogalom, ahhoz köthető, aki megéli. Nekem pedig hajnal volt, kőkemény, alig pirkadó hajnal. És még úgy délután kettőig az is lesz.

A kopogás megismétlődött.

– Jól van már! Megyek.

A bejárat felé indultam, út közben a polcról lekaptam egy levél aszpirint, és három tablettát a nyelvemre pattintottam, majd nagy öklendezéssel lenyeltem. Persze nem fog a fejfájásomnak használni, de mentálisan segít azt hinni, hogy tettem valamit magamért.

A biztonsági lánc szabadon lengedezett, így csak a zárat kellett kinyitnom, mielőtt kitártam az ajtót.

A hosszú bejárati lépcső tetején egy közepes alkatú, kissé aszott fejű férfi toporgott. Barna zakót viselt és fekete nadrágot, zöld, nyomott mintás nyakkendőjét fehér inghez kötötte meg. Őszülő, gyér barna haját balról jobbra átfésülte a fején, hogy elfedje a kopaszságát. Ezt a hibát sok férfi elkövette.

Szerintem

a

kopaszodás

méltóságteljes

elviselésének egyetlen módja, ha észlelve a foltot szépen levágatjuk nullás géppel az egészet. Kivétel Sean Connery.

A látogató kissé vizes, szürke szemekkel meredt rám, ahogy laza terpeszben a sarkain hintázott, miközben

hüvelykujjait az övébe akasztotta, láthatóvá téve az övére csatolt félautomata pisztolyt és a rendőrségi jelvényt.

Chuck Logannek hívták, és éppen úgy harminchat éves volt, akárcsak én. Csak ő annyinak is látszott, míg én legalább

negyvennek.

Igaz,

ezt

csak

magamnak

köszönhettem. Chuck a csoporttársam volt a Rendőr Akadémián, amit Montana állam fővárosában, Helenában végeztünk el tizenkét évvel korábban. Chuck Logan évfolyamelső volt, és megtett mindent annak érdekében, hogy jó zsaru váljék belőle. Én a középmezőnyhöz tartoztam, és megtettem mindent, hogy megnyerjem az éves sör-virsli versenyt.

Az iskola elvégzése után mindketten a helenai városi rendőrséghez kerültünk, és miután túlestünk a kötelező

tizennégy hetes utcai gyakorlaton, együtt járőröztünk bő öt éven át. Akkor aztán szétváltak az útjaink. Chuck Great Fallsban, az állam legnagyobb városában megpályázott egy megürült detektív-pozíciót, és el is nyerte azt, én meg maradtam a járőrkocsiban még egy évet, mígnem megelégeltem a mosómedvék hajkurászását, és kerestem magamnak egy másik helyet. Történetesen akkoriban nem volt Montanában üres nyomozói állás, így San Diegoban kötöttem ki a gyilkossági csoportnál. Miért pont San Diegoban? Magam sem tudom. Miért pont a gyilkosságinál?

Mert épp oda kerestek valakit, aki már látott közelről negyvenötöst, meg bilincset. Szerencsém volt, jó csapatba kerültem, s a következő hat évet a napos városban és környékén töltöttem. Mit mondjak, egy idő után visszasírtam

a mosómedvéket! A szenny, az szenny mindenütt, csak éppen az állati kevésbé ocsmány, mint az emberi. Minden értelemben.

– Szervusz, Cameron!

Félreálltam az ajtóból, és befelé intettem a kezemmel.

– Gyere be, Chuck! Vagy hívjalak hadnagy úrnak?

Régi barátom megcsóválta a fejét, és beljebb ballagott.

Becsuktam utána az ajtót, és a nappali felé tereltem.

– Régen jártam apádnál, Cameron. Mióta kórházba került, már csak árnyéka volt önmagának. Részvétem.

– Kösz.

Apám három hónappal korábban halt meg. Ahogy az újságok írták, „a hosszan tartó, méltósággal viselt súlyos betegség végül felülkerekedett”. Ez cizellált formában azt jelentette, hogy sem a kemoterápia, sem a sugárkezelés nem segített rajta, s az utolsó hónapját a morfium jótékony kábulatában töltötte. Ezt azonban mégsem írhatta a helyi lap a város köztiszteletben álló volt tűzoltóparancsnokának nekrológjában. Még valakinek elment volna a kedve a reggeli lap böngészése során a kukoricapehelytől és a szalonnás rántottától.

– Kérsz inni valamit? Esetleg egy sört?

– Dolgozom, Cameron. Mindössze délelőtt tíz múlt.

– Amúgy is csak alkoholmentesem van itthon.

– Akkor mégis kérek.

– Ülj le, máris hozom.

Míg Logan hadnagy letelepedett a nappali foteljében, szemközt Samanthával, kimentem a konyhába és behoztam

a hűtőből két doboz sört. Az egyiket Chuck kezébe nyomtam a másikkal rázuhantam a kanapéra.

– Apádra!

– Úgy legyen!

Csendben ittunk egy-két kortyot.

– Szép temetése volt.

– Eh! – legyintettem lemondóan. – Nincs olyan, hogy szép temetés. Ez csak a túlélők vigasztalására szolgál.

– Apád jó ember volt, Cameron, még akkor is, ha mostanában nem tartottátok a kapcsolatot.

Mostanában? Tizenkét éve nem beszéltünk egy szót sem, mióta zsarunak álltam. Elköltöztem Helenába, ami hiába van alig százmérföldnyire Great Fallstól, sosem tértem vissza. Illetve haza, hiszen itt nőttem fel. Apám, az öreg Jack nem akarta, hogy rendőr legyek, szerinte őt követve a tűzoltóságot kellett volna választanom. Nem is tudom, miért ellenkeztem vele? Talán csak megszokásból. Vagy nem bírtam a kormot. Tulajdonképpen zsaru se akartam annyira lenni, hogy érdemes legyen összeveszni miatta az öreggel, de aztán szó szót követett, és megmakacsoltuk magunkat. Na, igen, az ember általában azokkal rúgja össze leginkább a port, akik a saját tulajdonságait tükrözik vissza. Hát, felnőttebb fejjel visszagondolva apámmal egymás tükörképei voltunk. Azzal a különbséggel, hogy ő antialkoholista volt, én meg… Nem is tudom. Talán alkoholista nem vagyok. Ha ezen még el tudok gondolkodni, akkor talán nem. De lehet, hogy azért nem ártana eljárni egy olyan anonim klubba. Helló, a nevem Cameron, és alkoholista vagyok! Önkéntelenül is

elvigyorodtam belül. Még szerencse, hogy nem ült ki az arcomra a grimasz – a helyzet nem volt hozzáillő.

Felnéztem Chuckra.

– Tizenkét év után a múlt hónapban látogattam meg először.

– Hogy sikerült a találkozás?

– Sehogy. Be volt gyógyszerezve. Talán jobb lett volna, ha el sem jövök. Akkor most úgy emlékeznék rá, ahogy kilencvennégyben itt hagytam. Ehelyett most éjjelente egy összeaszott ember képe kísért.

– Mindenkinek megvannak a maga szellemei.

– Ha te mondod.

Chuck Logan jó ember volt, legalábbis hat évvel ezelőtt még az volt. Az emberek különös átalakulásra képesek, de hát miért feltételeztem volna mást róla? Ötévi járőrözés alatt elég jól ki lehet ismerni a másikat, hiszen az életedet bízod rá a társadra.

– Hogy érzed magad? – kérdezte volt csoporttársam, miközben szürke szemei az arcomat kutatták.

Tudtam, mire gondol.

– Megkaptad a személyzeti anyagomat, Chuck, nem?

Pontosan tudod, miért vagyok itt.

Persze hogy tudta. Eléggé híre ment annak az esetnek, még ha San Diego messze is volt innen. A montanai hegyek közül nézve akár a Holdon is lehetett volna.

– Tényleg neki kellett menned a pasasnak?

– Hetek óta hiába jelentettük a társammal szóban is, írásban is, hogy az a kocsi nem jó. Aztán amikor üldözni

kezdtünk egy mexikói szemétládát, megtörtént a baj. Alan meghalt, nekem meg eltört négy bordám és a légzsák kis híján kitörte a nyakam. Az volt a legkevesebb, hogy ráborítottam az infúziós állványt, amikor bejött meglátogatni.

Az ilyen főnök dugja fel magának az érdemérmet!

Ami igaz, az igaz, nem bántam vele kesztyűs kézzel. Az az állvány betörte a fejét. Hála istennek! Nehezen tudtam volna elviselni, hogy ráborítom, és még csak baja sem történik. Először persze úgy volt, hogy ki fognak rúgni. Aztán a műszaki szakértő elkészítette a járőrkocsiról a véleményét, amiben kerek perec leírta, hogy a fékek teljesen szétrohadtak. Előkerültek az irattárból a jelentéseink, és –

láss csodát! – néhány kolléga még arra is emlékezni vélt, hogy szóban többször jeleztük a főnöknek, új kocsi kéne. Így aztán mégsem engem rúgtak ki. Valahol a bürokráciában azonban elhatározhatták, hogy azért az mégsem jó precedens, hogy egy nyomozó őrmester leüti a felettesét, ezért fél év kényszerszabadságra küldtek, amihez a jogalapot a bordatörések teremtették meg, valamint az a pszichológusi jelentés, ami önpusztításra való hajlamban megnyilvánuló személyiségtorzulást,

és

kezdődő

alkoholizmust

diagnosztizált. Ez is azt mutatja, hogy a dilidokik szart sem érnek! Mi az, hogy kezdődő? Krónikus az igen, de kezdődő?!

Vártam hát otthon négy és fél hónapot, míg rendbejöttek a bordáim, de ennyi idő alatt arra is rájöttem, nem fogok visszamenni a gyilkosságiakhoz. Alan és az árván maradt két sráca nem ment ki a fejemből, így az a kezdődőnek

diagnosztizált

alkoholbetegség

szépen

fejlődésnek indult. El kellett jönnöm San Diegoból, mert maradni nem volt erőm. Apám ekkor már haldoklott, s hamarosan megörököltem a Great Falls-i házat. És Great Fallsban akkor már egy ideje Chuck Logan volt a nyomozók hadnagya. Felhívtam hát a kapitányomat, hogy támogatná-e az áthelyezésemet, s ezúttal a bürokrácia gyorsnak bizonyult. Négy, vagy öt héttel ezelőtt beköltöztem apám lakásába a Riverview Drive-on. A lakás valójában egy apró ház volt, amit vastag farönkökből róttak össze, és valaha fehérre festett deszkákkal burkoltak. A festék mára már erősen pergett, s néhány lécre ráfért volna egy láda szeg, egy kalapács, és még inkább egy dolgos kéz.

A parányi kertben sem ártott volna lenyírni a gyepet, ami

egyre

inkább

az

Oroszlánkirály

szavannájára

emlékeztette a szemlélőt. Csakhogy nem volt kedvem a munkához. Tudtam, hogy egész addig nem lesz itt fűnyírás, amíg a nappali földig érő ablaka előtti hintaszékből rálátok a bő félmérföldnyire kanyargó Missourira. A folyó itt még nem volt több, mint egy jókora patak, ám amikor tavasszal az olvadás után lezúdult a víz a Sziklás-hegység keleti lejtőin, meg a Big Belt Mountains, és az Elkhorn Mountains csúcsairól, akkor aztán sokkal vadabb képet mutatott. Most, október utolsó napján azonban szelíden kanyargott tova.

Az ablakhoz léptem, és kibámultam a délre fekvő

városközpontra. Balról dübörgést hozott a szél, a pár mérföldnyire lévő Malmstrom Légibázison nyilván egy szállítógép melegítette a motorjait. Vagy egy helikopter –

sosem tudtam megkülönböztetni ezeknek a repülő

vackoknak a hangját.

Az ébredésemkor még fejhasogatóan éles késő őszi napfény mostanra semmivé lett. Az eget felhők takarták, de elég magasan ahhoz, hogy ne kelljen esőtől tartani. A fényviszonyok mostanra sokkal kedvezőbben alakultak a lassan szűnni kezdő fejfájásom szempontjából.

– Szóval, akkor hogy vagy? – törte meg gondolataim menetét Logan hadnagy.

– Ha arra vagy kíváncsi, iszom-e, hát azt kell mondjam, az éjjel egy kicsit túllőttem a célon.

– Igen azt látom.

– Nézd, elég szar napom van, Chuck. Éktelen fejfájással ébredtem, a csajom elhagyott, amiről egy cédulából értesültem, amit a hűtőn hagyott, ellenben a rohadt kaméleonját itt felejtette, és az a dög azzal indította a napot, hogy kiette az egyik szememből a kontaktlencsét. És mostanában nem ez volt a legrosszabb napom!

Logan láthatóan megrázkódott az undortól, ahogy végigmérte a kaméleont, ami most ismét zöldben pompázva legeltette a szemeit a világ két homlokegyenest eltérő

pontján. A hadnagy nyilván elképzelte az állat ragadós nyelvét a saját szemében. Most, hogy belegondoltam, megint felindult egy pillanatra a gyomrom, hogy kidobja a taccsot, de aztán a virsli átvette a főszerepet, és visszát parancsolt a mostanra kisebbségbe szorult szesznek.

Chuck a hüllőre nézett.

– Tényleg megette a lencsédet?

– Tulajdonképpen nem. Csak kikapta a szememből, megrágta, aztán kiköpte.

– Undorító – röhögte el magát a rendőrtiszt, én meg egyetértően bólintottam.

– Az bizony. Főleg erre ébredni.

– Azt hittem, ezek sosem tévesztik el a lövést.

– Ez a közvélekedés, de persze nem igaz – csóváltam meg a fejem. – A fiatal példányok, mint ez is itt, elég sokszor elhibázzák, mire beletanulnak. Tudod, amúgy érdekes állat, például meg lehet őrjíteni azzal, ha a tévé elé teszed. Nehezen tud a mindig változó képhez alkalmazkodni. Ha elkóborolt, így szoktam megbüntetni.

– Tényleg változik a színe?

– Tényleg. Állítólag tele van a bőre melanofórákkal, azaz pigmentet tartalmazó sejtekkel. Amikor világosodik az állat, a pigmentek egy pontba sűrűsödnek, amikor meg sötétedik, eloszlanak az egész sejtben. De hogy ezt hogy csinálja, azt csak ő tudja.

Chuck Logan furcsán nézett rám.

– Honnan tudsz te ilyeneket?

– Caroline, a nő akivel a mai reggelig együtt éltem, kiokosított. Megnézett valami természetfilmet a National Geographic-on, aztán beállított ezzel a döggel. Samanthának nevezte el.

– Nőstény?

– Fogalmam sincs. Én biztos nem fogok a szoknyája alá nézni. Majd be szeretném adni valami jó helyre, mert nem akarom sokáig a lakásban tudni. A vécén meg mégsem

húzhatom le, nem igaz? Lemegy a csatornába, megnő

akkorára, mint egy varánusz, aztán lerántja az embereket a rácson át az elefántormány nagyságú nyelvével – láttam, hogy Chuck gyanakodva néz rám, így kicsit visszavettem a tempóból: – Van itt állatkert?

– Nincs. De van egy jó állatklinika a Park Garden Roadon. Ők biztos el tudják helyezni.

– Remek. Samantha, búcsúzkodj! Költözöl.

Azután megint a hadnagyhoz fordultam.

– Minek köszönhetem tulajdonképpen a látogatást, Chuck? – tettem félre a Heinekent.

A hadnagy megforgatta a kezében a sörösdobozt, mielőtt válaszolt volna.

– A segítséged kellene.

– Még van két hetem, mielőtt munkába kell állnom.

– Tudom, de most csak te vagy elérhető.

– Se fegyverem, se jelvényem, még a kapuőr sem ismer meg.

– Ezen segíthetünk – mondta Chuck, és a zsebéből egy bőrtokba bújtatott nyomozói jelvényt vett elő, mellé csúsztatott egy fényképpel ellátott belépőkártyát, melyek a Cascade megyében található rendőrségi objektumokba való belépésre jogosítottak. A kitűző mellé pedig letett egy Glock 17-est és két tárat, meg egy doboz lőszert.

Megvakartam az állam.

– Honnan van a fénykép a kártyához?

– Ostoba kérdés. A személyi anyagodból. Már pár hete készen van, mióta megküldték a dossziédat.

– A fegyver?

– A nevedre van felvéve. Szintén egy-két hete elintéztem. És a jelvényt is.

Tűnődve nézegettem a pisztolyt és a jelvényt, ami az asztal maszatos lapján feküdt. Nem voltam benne biztos, hogy kész vagyok újra munkába állni. Elodázandó a döntést, hátradőltem, és Chuck Loganra néztem.

– Mi a gond?

– A hegyek közt, egy farmon történt egy csúnya gyilkosság. A jelek szerint a fiú megölte az apját. A Cascade megyei sheriff emberei már ott vannak és biztosítják a helyszínt.

– Miért én kellek?

Chuck most először jött kissé zavarba, mióta belépett a lakásba. A mozdulat, ahogy megcsavarta a füle mögötti tincset, emlékek ezreit élesztette újra. Hányszor láttam már ezt a mozdulatot, amikor valami megoldhatatlannak látszó problémával került szembe.

– Az a helyzet, Cameron, hogy a fiúk tegnapelőtt este részt vettek egy összejövetelen. Az egyik őrmesternek fia született. Nos, nem sikerült jól az ünneplés.

Elhúztam a szám.

– Berúgtak, igaz?

– Rosszabb – rázta a fejét Logan hadnagy. –

Ételmérgezés. Tizenkét órája minden nyomozóm a városi kórházban fekszik. Amelyik nem lázas és hasmenéses, az folyamatosan hányni jár.

Hangosan felröhögtem, de a fejfájás azonnal élesen visszatért, így a halántékomat fájdalmas arccal masszírozva próbáltam valami részvétet mutatni.

– Azt akarod mondani, hogy minden embered bedobta a törülközőt?

Logan bólintott.

– Így van. Ha én nem éppen Fort Bentonban lettem volna egy megbeszélésen, magam is ott feküdnék mellettük.

Tudod, ez kis város, Cameron, talán ha ötvenezer lakossal.

Összesen tizenöt nyomozóm van és két őrmesterem. Ebből egy hiányzik, az ő helyén kezdenél te két hét múlva. De a helyzet úgy hozta, hogy már ma kellenél.

– Fel is hívhattál volna. Ezért igazán kár volt eljönnöd, hiszen berendelhettél volna telefonon is, ha…

Elharaptam a mondatot, mert Chuckra nézve megláttam a szemében a választ, miért személyesen jött el.

Lassan bólogatni kezdtem.

– Látni akartad a saját szemeddel, milyen állapotban vagyok, igaz?

– Valóban. És el kell mondanom, hogy… őszintén szólva, Cameron nagyon szarul nézel ki.

– Mondom, hogy kicsit elhajoltam az este. Nincs semmi bajom.

– Szerintem komoly bajod van, de most nem tudok ezzel foglalkozni. Hogy érzed: el tudod vállalni az ügyet?

Mondtam, a feltételezett tettes már megvan. Csak a helyszíni munka vár rád. Nem kell a gyilkos után rohangászni.

Megvakartam az arcom, éreztem, hogy serceg a borosta a tenyerem alatt. Az elmondás alapján rutinügynek számított. Már persze, ha az elmondás igaz, ami ebben a szakmában ritkábban fordult elő, mint Jimmy Carter egy melegbárban.

– Vágjunk bele, Chuck! Akarom mondani: hadnagy úr!

Újdonsült főnököm a térdére csapott, és felpattant.

– Akkor először is tedd rendbe magad. Kapsz egy negyedórát.

– Nem kellene jobban igyekeznünk? Ki fog hűlni a nyom.

Logan hadnagy lemondóan legyintett.

– Nincs forró nyom. A család ott van, a tettes ott van, a hulla ott van, és szerencsére már a sheriff emberei is ott vannak. Aztán meg amúgy is hiába rohannánk, a bűnügyi technikusunk is a kórházban fekszik. Neki is jutott az olasz kajából tegnapelőtt este.

– Akkor mi lesz a nyomokkal?

– Helenából kértem helyszínelőket, tekintettel a rendkívüli helyzetre. Mostanában indulnak, de körülbelül két óra az út kocsival, úgyhogy ha sietsz, nem sokkal előttük fogunk odaérni.

– Érezd otthon magad! – intettem körbe a nappaliban, aztán sietve a fürdőszoba felé vettem az irányt.

Először is lehámoztam magamról a rám tapadt szűk farmert és az alsónadrágot, majd a szennyest a sarokba hajítottam. A zuhany alá beállva először forró vízzel kezdtem lemosni magamról az alkohol és a nehéz álom bűzét. Amikor

beállok a tusolóba, mindig szent elhatározásom, hogy az egészségmagazinok ajánlása szerint váltogatni fogom a hideg és a forró vizet zuhanyozás közben, mert az felélénkíti a vérkeringést. Nem tudom, ki hogy van vele, de miután beálltam a forró víz alá, még sosem volt erőm jéghidegre váltani. Most sem történt másként, így inkább kinyújtottam a kezem, és a polcon tapogatózva magamhoz szólítottam egy eldobható borotvát, majd a forró víz függönye alatt lekapartam az arcomról a háromnapos borostát.

Elzártam a vizet, kiléptem a kőre, és letöröltem magam apám egyik ősrégi törölközőjével. Talán még Noé is ezzel tisztogatta az elefántjait a bárkában. A színe legalábbis erről tanúskodott. Az arcszesz csípett, de ez valami olyan fájdalom volt, ami a férfiembernek jól esik. Azt az érzetet kelti, hogy ápolt vagy. Akár ápolt vagy valójában, akár nem.

Mi is jön? Ja, igen, a fogmosás.

Az agyam még kicsit tompa volt, de tudtam, hogy a kocsiban majd kiszellőzik az éjszaka utolsó nyoma is. A jó negyven perccel korábban szó szerint letuszkolt virsli megtette a hatását, eltüntette a hányingert, lecsillapította a háborgó gyomrot. Ha vannak a gyomorsavban hajósok, most nyugodt tengerre számíthattak. Bár valószínűleg abban a szagban ez sem dobja fel őket túlságosan.

A fogmosás újabb kockát helyezett vissza közérzetem javuló képet mutató mozaikjába, aztán megajándékoztam magam egy új kontaktlencsével is.

Jé, ilyen a világ?

A fürdőszobából közvetlenül egy tolóajtón át lehetett bejutni a gardróbba, ami nagyapám egyik legjobb ötlete volt, amikor a házat megépítette valamikor a múlt század ötvenes éveinek derekán.

Fehér alsónadrágot és fekete zoknit húztam, aztán egy világoskék pamuting mellett döntöttem, amihez nyers színű

farmert, és sötétbarna zakót választottam. Övnek apám egyik fekete, széles, marhabőr derékszíját vettem magamhoz, amit némi erőltetés után áttuszkoltam a farmernadrág bújtatóin, közben pedig felfűztem rá a gyilkosságiaknál használt pisztolyom gyöngyvászon tokját. Igaz, ott kilencmilliméteres Berettát használtunk, de tudtam, hogy a heveder némi állítgatásával jó lesz a Glock lakóhelyének is. A fegyvertok mellé felcsatoltam egy dupla tártartót.

Az alsó polcról kávébarna, vastag talpú marhabőr bakancs került elő, amit szorosan befűztem. A hegyek között jól fog jönni a meleg is, meg az is, hogy tartja a bokát.

Már csak egy háromnegyedes bőrkabátot kellett leakasztanom a fogasról, hogy teljesnek érezzem öltözékemet.

A kabát szintén középbarna volt, és velúrhatást keltett, de az összképet lerontotta a karok varrásánál végig felfűzött jó négyhüvelyknyi hosszú bőrszíjak sora. Mint egy indián törzsfőnök! Vagy lehet, hogy csak elpuhultam San Diegoban, hiszen itt, Montana hegyeinek lábánál ez egészen megszokott viseletnek számított. Beletúrtam a kabát zsebeibe, és üresnek találtam őket. Apám sosem hagyott semmit a ruhái zsebeiben, és úgy tűnt, ezen szokásától haláláig sem tántorodott el.

Az ujjaimmal gyorsan beleszántottam rövidre vágott hajamba, hogy a zuhanyozás utolsó cseppjeit is kiűzzem a szálak közül, majd lekattintottam a csupasz villanykörtét, és a másik tolóajtón át kiléptem a nappaliba.

Chuck Logan éppen az utolsó töltényeket nyomkodta a még mindig az asztalon heverő Glock harmadik tárába. Az előbb csak kettőt láttam, lehet, hogy a pisztolyban is benne volt egy. A hadnagy felnézett, s láttam a szemén, hogy rosszabbra számított.

– Megfelelek a Great Falls-i városi rendőrség nyomozó őrmesteréről kialakult képnek?

A régi barát nem vette a lapot, hanem határozott tekintettel végigmért, s végül kurtán bólintott.

– Most nem rossz, hiszen terepre mész. Amúgy azt szeretném, hogy amikor majd valóban felveszed a munkát, zakót és nyakkendőt viselj.

Nos, akkor már Chuck sem az a minden tréfában benne lévő fickó, aki hat-hét éve volt. Nem árt majd erre emlékezni, ha megint eszembe jut valamelyik hülye viccemet elsütni. Nem mindenki vevő a humoromra. Sőt, jobban belegondolva, már szinte senki. A fene egy meg.

De a főnöknek azért mást mondtam:

– Rendben van.

Felvettem a jelvényt, gyorsan megjegyeztem a számát, aztán bal oldalamon az övemre csatoltam. A belépőkártyát a belső zsebembe süllyesztettem, akárcsak a pénztárcámat.

– Megtöltöttem a tárakat, Cameron, hogy azzal is előbbre legyünk – mondta Logan. – Tizennégyet raktam mindegyikbe.

– Kösz.

Ebből is látszik, hogy alakul az ember az évek alatt.

Egy évtizeddel ezelőtt eszembe sem jutott volna elfogadni a más által megtöltött tárat. Most egyszerűen csak a helyükre tettem a tartalék tárakat, és rájuk zártam a patentot. A Glockot is felemeltem az asztalról. Sosem volt még ilyen a kezemben, de határozottan kellemes fogása volt, jól állt a kézbe. Reméltem, hogy egyéb tulajdonságait nemigen lesz alkalmam kitapasztalni. Ellenőriztem, üres-e a töltényűr, aztán a helyére ütöttem a tárat, és a pisztolyt jobb oldalon a csípőmre szíjazott tokba tettem. Meglepő módon egész jól illeszkedett a Beretta helyére, ezért úgy döntöttem, majd máskor pepecselek a heveder méretre állításával. Egy sima apagyilkoshoz, aki engedelmesen ül a sheriff vigyázó szemei előtt, jó lesz így is.

– Mehetünk.

– Remek. Van kocsid?

– Persze – néztem meglepetten Loganre. – Azt hittem a tiéddel megyünk.

– Nem. Csak kiviszlek a helyszínre, aztán ha mennek a dolgok, visszahozatom magam a sheriffel. Majd ha már jössz dolgozni, valószínűleg kapsz egy kocsit is.

– Nem örülök. San Diegoban sokáig a sajátomat használtam, aztán amikor kaptunk egyet a társammal, mindjárt bele is halt.

– Itt szolgálati kocsit használunk, Cameron.

Kétnaponta le kell mosni, a tank legalább félig legyen, és a többi, és a többi.

– De jól el vagytok eresztve autóval!

– Nyolcvankét emberre van hatvanöt kocsink. Nem rossz arány. Na, induljunk!

Az előszobában felvettem a Cherokee kulcsát a komódról, azután Chuck Logan nyomában kiloholtam az utcára. Jó fél év után az első hulla várt valahol a ködös felhőkbe burkolódzott montanai hegyek között.

2.

A ’97-es Jeep Cherokee küszködés nélkül ellódult a járdaszegélytől. Jobbra tekertem a kormányt, miközben balra pillantottam, aztán gond nélkül kikanyarodtam a kocsival a Riverview Drive-ra.

– És most merre? – vetettem oda a mellettem gubbasztó hadnagynak.

– Simmsbe megyünk. Tudod az utat, vagy navigáljak?

Kölyökkorom óta ezen a vidéken éltem – leszámítva az utolsó tizenkét évet. Nem volt szükségem kibicre ahhoz, hogy megtaláljam a megfelelő utat.

Valamit morogtam az orrom alatt, amit Chuck Logan magától is nemleges válasznak vett. Elfordultam a Missouritól, és kikormányoztam a kocsit az Észak-nyugati elkerülőre, amiről már nem volt gond átsorolni a pár mérföldön át vele párhuzamosan haladó 89-es főútra.

Kiérve az autópályára a kocsit felgyorsítottam hetven mérföldes sebességre, aztán beállítottam a tempomatot.

Jelen lábadozó állapotom szempontjából ez a sebesség bőven megfelelő volt.

Simms városa Cascade megye nyugati végében, Great Fallstól nagyjából negyvenöt-ötven mérföld távolságra található. Érdekes módon sosem jártam még arrafelé. Az út szinte végig nyugatnak tartott, és lassan emelkedni kezdett.

Bár az eget sűrű felhőtakaró borította, messzire lehetett látni. A horizontot a Sziklás-hegység meredek, fenyegetően sötét lánca uralta. A legtöbb távolabbi csúcsot hó borította, de voltak olyanok is, melyek eltűntek egy-egy mélyebbre lógó felhőörvény takarásában. A kocsi mellett gyorsan elmaradtak a termőföldek, és legelőknek adták át a helyüket, majd, ahogy felfelé haladtunk, ezek is lassan eltűntek.

Logan megköszörülte a torkát.

– Mit gondolsz, el tudsz boldogulni az üggyel?

Vállat vontam.

– Hat éve gyilkossági ügyekkel foglalkozom, hadnagy. A hulla itt is csak hulla, nem igaz?

– Nem erre gondoltam.

Vetettem egy lapos pillantást útitársamra, de állta a tekintetem.

– Már jól vagyok – szólaltam meg jóval békülékenyebb hangon. – Ne aggódj, nem foglak szégyenben hagyni.

– Ezt akartam hallani.

– Remek. Van családod, Chuck? – váltottam hirtelen témát, ami egy másodpercre zavarba is hozta a hadnagyot.

Láttam, amint megcsavarja a tincset a füle mögött. Valamibe belenyúltam. Ezt az önkéntelen mozdulatot mindig akkor vetette be, amikor meg akarta kerülni a választ.

– Elváltam – bökte ki végül.

– Mikor történt?

– Két éve.

– Nem bírta a rendőrfeleség szerepét, igaz?

Lemondóan legyintett egyet, és a belső zsebébe nyúlva előkotort egy csomag cigarettát. Hosszú szálú Marlboro volt.

Kirázott egy szálat és a szája sarkába illesztette, aztán elővett egy levél gyufát, de ahogy felnyitotta a papírfedelet, csalódottan vette tudomásul, hogy már az utolsó szálat is letépte. Szolgálatkészen benyomtam a szivargyújtót.

Reméltem, hogy működik. Utoljára három éve használtam: egy skorpiót igyekeztem kiűzni az izzó fémmel a hátsó ülés alól egy nevadai benzinkútnál. Akkor sikerrel jártam. De hát az sokkal egyszerűbb létforma volt, mint egy kaméleon, nem igaz?

A gomb diszkrét kattanással kiugrott a helyéből, jelezve, hogy felforrósodott a spirál. Chuck kivette, és két-három gyors szipákolással meggyújtotta vele a cigarettát.

Rám tévedt a tekintete.

– Dohányzol?

– Nem. De ha azt akartad kérdezni, hogy most jólesne-e egy staub, akkor a válaszom igen.

– Elnézést.

Kirázott még egy szálat, amit jobbal elvettem, aztán én is a szivargyújtó után tapogatóztam, és meggyújtottam a koporsószöget. Jól esett a maró, kesernyés füst. Minek is hagytam volna ki? Hogy aztán kicsit később, és kicsit egészségesebben haljak meg? Az Úr ezt eltolta. Az ő valaha ártatlan szamara immár tudta, hogy hiába üldözi a szeme előtt lebegő répát, sosem fogja elérni azt – így aztán már meg sem kíséreltem a csali után menni. Íme az önpusztítási hajlam!

Mivel Chuck nem válaszolt, gondoltam, ütöm még egy kicsit a vasat.

– Szóval?

– Mit is kérdeztél? – nézett rám csodálkozva. Láthatóan megfeledkezett az iménti kérdésről.

– A feleséged. Nem bírta a rendőrfeleség szerepét, igaz?

– Nem. Az otthon ülést nem bírta. Unatkozott. Tudod, Cameron, ez itt Montana szíve, nem pedig New York City.

Hegyek és marhafarmok, s minden nap ugyanolyan. Én reggel bemegyek dolgozni, és este hazamegyek. Kevés a túlóra, és az utcán elég nagy a biztonság ahhoz, hogy este tízkor nagy valószínűség szerint anélkül haza tudj menni, hogy leütnek.

Ez speciel igaz volt. Egyszer sem éreztem, hogy valaki ki akarna rabolni éjjel az utcán, pedig az elmúlt hetekben végigvettem a Great Falls nyújtotta éjszakai élet lehetőségeit.

Körülbelül az első három napban a repertoár végére is értem; onnantól csak ismételtem a leckét.

– Hát akkor?

– Hát akkor mi?

– Mi lett vele?

– Lelépett Jeff Millerrel.

– Az ingatlanügynökkel?

– Ismered?

– Évfolyamtársam volt a középiskolában. Rögtön a suli befejezése után beszállt az apja irodájába.

Logan helyeslően bólintott.

– Ő az. Áthelyezte az üzletét Las Vegasba. Mary meg vele ment, mondván elege van az itteni unalomból. Azt mondta, itt csak hegyek vannak, meg hokimeccsek.

– Legalább egy hokimeccsre azért elvihetted volna! –

jegyeztem meg.

Logan szúrós szemmel átpillantott az anyósülésről.

– Bocs – motyogtam némi zavarban. Megint nem jött be egy hülye viccem. Azt hiszem, ez is az önpusztítás részét képezte nálam, legalábbis a pszichológus nyilván annak tudta volna be a hasonló megjegyzéseket. De az is lehet, hogy senki másnak nincs humora. Vagy ha van is, ezt a vállfaját csak én értem. Akárhogy is, ideje lenne visszavennem egy kicsit.

Barátságosan megszólaltam:

– És asszony mindent vitt?

– Mint a tornádó. Teljesen lenullázott anyagilag a válás.

Úgy gondoltam, egy ideig csendben maradok. Még két-három dologra emlékeztetem, és főbe lövi itt magát nekem, aztán moshatom a kocsit. Közben elhagytuk Vaughn-t, és a pálya enyhén balra fordult, Simms irányába. Az út egészen néptelen volt, mindössze egy piros Porschét láttam, ami már Great Falls óta ment előttünk. Ha jól emlékszem, Helena felől, a 15-ös út irányából érkezett, és mi kanyarodtunk fel mögé a sztrádára. Ahhoz nem volt elég közel, hogy a rendszám leolvasható legyen, de ő is hetvennel haladt.

Chuck – mintha csak olvasott volna a gondolataimban –

megszólalt.

– Miriam Wintersnek pont ilyen kocsija van – bökött a Porsche felé.

Meglepődtem.

– Az a vörös hajú csaj, aki eggyel alattunk járt, és mindenki meg akarta dugni az Akadémián?

– Ő bizony. Nem végezte el a rendőriskolát.

– Hát, ha ilyen kocsija van, hülye is lett volna – vontam vállat. – Felszedett valami gazdag pasast?

– Dehogy. Megjött az esze. Elvégezte a Columbiát, aztán nyitott egy ügyvédi irodát Helenában, és tavalyelőtt egy fiókirodát Great Fallsban. Most úgy tartják számon, mint az állam legjobb büntetőjogászát.

Oldalvást rápillantottam

– A legjobb büntetőjogász? Az itt pontosan mit jelent?

Mennyi gyilkosság is történt a megyében tavaly, Chuck?

– Mit tippelsz?

– Nem is tudom – gondolkoztam el. – Talán húsz?

– Kettő.

– Kettő mi?

– Kettő darab.

– Ne szívass már! Azt akarod mondani, hogy tavaly csak két darab emberölés volt Cascade megyében? –

hitetlenkedtem.

– Így van. De a legjobb évünk kétezerben volt, akkor csak egyetlen egy történt.

– Hihetetlen! – csaptam a kormányra. – Ha ennek híre megy Floridában, az összes meleget utáló nyugdíjas ide fog költözni. Már persze, ha vannak itt jó plasztikai sebészek.

– Nincsenek.

– Kár. Már azt hittem, megvan az évtized üzlete.

– Nem, Cameron. Az év harmadik hullája van meg.

– Október utolsó napján már háromnál tartotok?

Micsoda szar év!

– Én speciel örülök neki, hogy nem járunk bokáig a vérben.

– Meg fog ölni az unalom – sóhajtottam. – Mit is mondtál, hová szokás innen elmenekülni a megbolondulás elől? Las Vegasba?

Ezt megint nem kellett volna. A fene azt a nagy pofámat!

Csend telepedett a kocsira, csak a motor álmosító brummogása hallatszott. Ránéztem a műszerfalra, és minden rendben lévőnek látszott. Kivéve, hogy az üzemanyagszint kijelzőjén a mutató éppen most könyökölt rá a piros mezőre.

Hamarosan meg kell itatni a kocsit.

– Gyerek van? – fordultam megint Chuck felé.

– Még csak az hiányzott volna! – bukott ki a hadnagyból a keserűség.

– Nocsak! Mi bajod a gyerekekkel?

– A gyerekekkel semmi. A gyerekek mamájával van gond. Tudod, így válásnál jól jön, ha nincs gyerek.

– Az igaz – böktem ki, csak, hogy mondjak valamit.

Logan valószínűleg megelégelte, hogy Great Falls óta ő

van terítéken, mert vett egy mély levegőt, és felém fordult.

– Te jössz.

– Nálam semmi hír, Chuck – vontam vállat. – Gyerek nincs, asszony nincs és nem is volt. Barátnők igen, de semmi komoly. Egyik sem bírta mellettem.

– A pia miatt? – szegezte nekem a hadnagy a kérdést.

Alighanem elégtételt akart venni az iménti akaratlan froclizások miatt. Nem baj, idővel meg fogja szokni a dumámat. Eddig mindenki megszokta, és egy idő után már nem sértődtek meg a megjegyzéseimen. Legfeljebb nem szerettek. Ha most Chuck Logan azt hitte, belelépett a lelkembe a kérdésével, hát nagyot kellett csalódnia. Unottan elnyomtam egy ásítást.

– Részben a pia miatt, részben az életmód miatt. San Diegoban azért nem az volt a napi szenzáció, hogy délelőtt is jön egy fáradt tehén keresztbe az úton, meg délután is. Ha menni kellett, mentünk, a nő pedig ezt nem bírja hosszú távon. Egy elmaradt vacsorát vagy színházat elnéz. Kettőt is, de már kezd pipa lenni. A harmadiknál veszekszik. A negyediktől nyolcadikig terjedő alkalmak valamelyikénél

pedig lelép. Körülbelül ennyit bírnak. És tudod, mit mondok, Chuck? Igazuk is van.

Az út jobb szélén feltűnt egy zöld tábla, ami tudatta, hogy öt mérföldre járunk Simmstől. Ideje volt az ügyre koncentrálni.

– Tulajdonképpen mit tudunk a gyilkosságról?

– Nem sokat – köhintett egyet Logan. – Reggel ötkor telefonált be a 911-re egy Helen McCormick nevű nő, hogy a fia valószínűleg megölte az apját, vagyis az ő férjét. A Cascade megyei sheriff kiküldött két járőrt, akik aztán jelezték, hogy valószínűleg igaz a történet, mivel az elhaltnak csak a lába látszik ki egy szemétdomb aljából.

– Orvos látta?

– A hullát?

– Igen.

– Még nem.

– Akkor honnan tudjuk, hogy tényleg meghalt? –

vetettem közbe. San Diegoban senki nem volt addig hivatalosan holtnak nyilvánítható, amíg a helyszínen megjelenő halottkém ki nem mondta rá az igent.

Chuckot azonban nem hozta zavarba a kérdés.

– Onnan tudjuk, hogy a helyszínen lévő sheriff-helyettes szerint, idézem: olyan hideg a lába, mint a varangynak télen. Idézet vége. Szóval a fiú ott van a kollégák őrizetében, és a család is jelen van. Akárcsak az elhalt.

– Hogyan ölték meg?

– Tudomásom szerint leszúrták egy vasvillával.

–

Hamisítatlanul

bukolikus

hangulatú

vidéki

halálnem.

– Így is meg lehet közelíteni a kérdést, Cameron.

Remélem, ha odaérünk, azért mutatsz majd némi részvétet.

– Mit mutatni! Csepegni fogok tőle.

Logan hadnagy rosszallóan morgott valamit. Gyorsan témát váltottam.

– Bent laknak a városban McCormickék?

– Nem. A várostól délnyugatra van egy közepes méretű

farmjuk. Néhány hold erdejük pedig átlóg a szomszédba, azaz már Lewis és Clark megyében található.

– Ismered őket régebbről?

– Nem.

– Vajon jól megy nekik?

– Novelle sheriff szerint nem halnak éhen, de túlzás lenne őket tehetősnek nevezni. Azt mondja, hogy a családfő, Robert McCormick egy aranybányát vezetett valahol Marysville mellett. Aztán úgy ezerkilencszáz-kilencven táján kifogyott a telér, és az aknát be kellett zárni. McCormick nyugdíjba vonult, és inni kezdett. De ezt a sheriff is csak hallomásból tudja, személyesen nem ismeri az áldozatot.

Vállat vontam.

– Szóval a srác megunta, hogy apu folyamatosan kiképzés alatt tartja a családot, és elégtételt vett. A szokásos CSB.

– Hogy micsoda? – értetlenkedett Logan.

– CSB. Családi bajnokság. San Diegoban bevett fogalom volt a zsaruk közt arra, amit manapság divatos

családon belüli erőszaknak nevezni. Tudod, anyu és apu meccselnek, a gyerekek meg hallgatják a műsort évekig.

Csak idő kérdése, hogy valaki előbb-utóbb találjon egy konyhakést.

– És kieressze a fáradt gőzt?

– Meg pár litert vért – bólintottam.

Jó negyed mérföldre előttünk felvillantak a Porsche féklámpái, és a kocsi lekanyarodott a főútról.

– Mi is ott megyünk le – szólalt meg Chuck.

– Hogy találjuk meg a címet?

– A sheriff vár minket a lehajtónál az autójával. Majd állj meg, ha járőrkocsit látsz.

– Rendben.

Kitettem az indexet, és rátértem a lekanyarodó sávra.

A fehér rendőrségi terepjáró ott parkolt a fűben az út szélén, mintha csak a gyorshajtókat leste volna. Oldalán méretes sárga, alul vörösbe hajló betűk hirdették, hogy a jármű a Cascade Megyei Sheriff Hivatalának tulajdona. Ahogy hátulról közelebb értem a kocsihoz, észrevettem a vezető

oldalán, az ablakon kilógó óriási kart. A sheriff nem lehetett kistermetű figura. Leparkoltam egy vonalban a várakozó autóval, Chuck pedig leengedte az ablakot és átköszönt a tisztnek.

– Szervusz Dan!

– Üdv, Chuck – bökte meg mutatóujjával a kalapja karimáját a sheriff.

Dan Novelle személyében nem mindennapi jelenséggel szembesült az ember. Legalább hat láb, tíz hüvelyk magas

volt, és a súlya is igencsak meghaladta a kétszáz fontot. Bár hosszú ujjú inget viselt, az alig takart valamit erős karjából, a csontra kötegekben tapadó izmain hasadásig megfeszült az anyag. Haja gyakorlatilag nem volt, s elsőre nem is tudtam megállapítani, hogy a jó negyvenes férfi borotválja a fejét, avagy üstöke természetes úton távozott. Rövidre nyírt, enyhén őszülő, barna bajusza, és elképesztően fekete szeme volt. Akárhogy is meredtem rá, nem sikerült megállapítanom, meddig tart az írisz, és hol kezdődik a pupilla. Nem lehetett kellemes érzés olyankor beszélgetni vele, ha az ember valami rossz fát tett a tűzre.

– Jó napot, sheriff! – köszöntem át Chuck Logan felett.

– Helló – bólintott felém, aztán megint a hadnagyra nézett. – Új fiú?

– Csak nálunk az. Két hét múlva kéne kezdenie, de hát tudod, mi történt a nyomozóimmal.

A sheriff szemében huncut fény villant.

– Hogy tudom-e? Fél Montana rajtatok röhög.

– Szép dolog az együttérzés.

– Az bizony.

– Cameron Larkin őrmester vagyok, sheriff – intettem át a másik autóba.

– Üdv. Dan Novelle – jelzett vissza, majd komolyabb hangon folytatta. – Na, és hol dolgozott?

– Helenában járőröztem hat évet, aztán másik hatot San Diegoban a gyilkosságinál húztam le.

A sheriff mindentudóan bólintott.

– Akkor magának köszönhetjük.

– Mit?

– A gyilkosságot. Meghozta magával a rossz szellemeket.

– Ha maga mondja.

– Biztosan így van – csóválta a fejét halálos komorsággal Dan Novelle. – Amikor siklóernyőzni jártam, mindig az a mondás járta köztünk, hogy meg kell figyelni, ki az a három ember, aki ha együtt van, esik az eső. És ha megfigyeltük, tudja, mi volt a teendő?

– Fogalmam sincs.

– Legalább az egyiket le kellett beszélni a részvételről! –

jelentette ki a hatalmas ember, aztán, látva buta arckifejezésemet, hatalmasat nevetett. Nos, ilyen az, ha másnak van humora, és én nem értem. Ebből a pozícióból nézve tényleg nem volt annyira vicces a dolog. Inkább élcelődöm, mint viselem a tréfát. Hiába, pocsék természetem van.

– Merre menjünk?

– Gyertek utánam!

Felhörrent a terepjáró motorja, felkapaszkodott az útra, aztán megindult Simms felé. Tisztes távolból követtem Novelle kocsiját.

– Érdekes fickó – jegyeztem meg halkan, miközben a rendőrségi kocsi nyomában haladva ráfordultam egy zúzottkővel borított magánútra.

– Meg fogod kedvelni, Cameron.

Hamarosan már csak földúton jártunk, és egy mérföld távolságban feltűnt egy rönkfából összeállított, legalább négy

yard magas kapuív, aminek a közepéről tábla lógott.

Közelebb érve meg lehetett állapítani, hogy a gyalulatlan, vastag tölgydeszkába billoggal égették bele a betűket:

„McCORMICK RANCH”.

Még két és fél mérföldet vezettem a sheriff autója után, és nyeltem az általa felvert port, mire feltűntek a házak. Egy központi

épület,

és

számos

mezőgazdasági

jellegű

melléképület alkotta a McCormick-farm központját. Balra, az útnál kissé mélyebben fekvő legelőn pár tucat marha kérődzött

csendesen,

mellettük

pedig

három-négy

kipányvázott hátasló tépkedte unottan az október végéhez képest szokatlanul zöld füvet.

Dan Novelle félkörívben megfordult, és megállt a ház melletti, apró kaviccsal felszórt területen, amely láthatóan parkolóként funkcionált. Nem mi voltunk az elsők. A parkolóban már ott állt a Cascade Megyei Sheriff Hivatalának két másik terepjárója, valamint egy régi Lincoln, és egy ütött-kopott Ford pick-up. Kissé arrébb egy méretes, sötétkék Explorer parkolt, melynek oldalán a Helenai Bűnügyi Helyszínelők címere hirdette, hogy a technikus már megérkezett a helyszínre. Ahogy megkerültem Novelle kocsiját, hirtelen meglepődtem. A rendőrségi kocsik takarásában egy tűzpiros Porsche állt, fekete vászonteteje fel volt húzva. Ezen a vidéken nem volt ez annyira megszokott kocsi, hogy ne lehettem volna biztos benne: ugyanez ment előttünk Great Falls óta. Miközben leállítottam a motort, Chuck Logan rábökött a sportkocsi rendszámára, melyen a Montana felirat alatt a „MIRIAM 1” szöveg virított.

– Nos, akkor bejött a tippem. Az ügyvéd előkerítésével már aligha kell fáradoznunk.

– Aha. És a rendszáma alapján valószínűleg nem híve a hölgy semmiféle személyi kultusznak.

– Valahogy úgy – morogta Chuck, és kiszállt a kocsiból.

Lepattintottam az övemről a jelvényt tartalmazó bőrtokot, és a csillaggal kifelé a nyakamba akasztottam. Nem árt, ha a sok ismeretlen tudja, melyik csapatban játszom.

Logan csodálkozva pillantott a jelvényre.

– Ez errefelé nem szokás.

– Nem? Akkor most hagyományt teremtek.

– Legyen, ha így akarod.

Dan Novelle közben kikászálódott a kocsijából, és odajött hozzánk. Végre kezet nyújthattunk egymásnak. Tíz másodperc múltán nagyjából minden második kézcsontomat töröttnek éreztem, s egy darabig még masszíroznom kellett a kezem, mire az összes apró alkatrész visszazökkent a helyére.

Az idő nem volt rossz, legalábbis még mindig nem esett, ugyanakkor kellemetlenül hideg szél lengedezett, aminek a környező, évtizedekkel ezelőtt legelőnek letarolt vidéken semmi sem szabott gátat, így a légáramlat szabadon süvített át a parkolón. Behúzódtunk a kocsik nyújtotta szélárnyékba, és üdvözöltük a közben odalépő sheriff-helyettest.

– Hol vannak? – kérdezte az emberét Novelle.

– Bent a házban. Doug vigyáz a fiúra.

– Ki van még itt?

– Mrs. McCormick, aztán Manny Grattano, az egyik munkásuk. Vén szeszkazán, de állítólag vagy húsz éve itt dolgozik, és a munkájára nincs panasz.

– Kié a Lincoln? – vetettem közbe.

– A szomszéd ranch tulajdonosa, Daniel Weill jött át egy órával ezelőtt. Ő a közvetlen szomszéd.

– A Porsche?

– Két perccel előttetek jött, Dan. Miriam Winters. Be kellett engednem a védencéhez. Amúgy ezt nem értem. Pokoli drága a nő, óránként elkér vagy háromszázat. Fogalmam sincs, miből fogják fizetni.

– Én se tudom – csóválta a fejét Novelle.

Kinyílt az Explorer ajtaja és egy vékony, ösztövér alkatú férfi lépett ki rajta a kavicsokra, aztán két vaskos koffert emelt ki a hátsó ülésről, és odaballagott hozzánk.

– Helló – köszönt rekedt hangon. – Dennis Randall vagyok a helenai bűnügyi labortól. Maga Logan hadnagy? –

nézett Chuckra a helyszínelő.

– Igen. Köszönöm, hogy ilyen gyorsan ideért.

– Nincs mit. Jobbulást az embereinek.

– Kösz – Logan rám mutatott. – A kollégámé az ügy.

– Üdv, Dennis! – nyújtottam kezet a férfinak –

Cameron Larkin.

– Mit szeretne? Kezdjük el máris?

Gyorsan bólintottam.

– Az kiváló lenne. Amíg tájékozódom, addig jó volna, ha csinálna pár felvételt a környékről. A holttesthez ne nyúljon, amíg meg nem jön a halottkém.

– A halottkém a kocsimban van – mondta váratlanul a helyszínelő. – Még Great Falls előtt felvettem, és most alszik.

Kicsit fáradt, mert egész éjjel boncolt. Valami autóbaleset áldozataival akadt dolga.

Na, persze. Egész éjjel boncolt. Én meg kémiai feladatokat oldottam meg.

– Örülök, úgy látszik, ma mindenki meg van fáradva kissé.

– Tessék?

– Semmi, semmi! Csinálja meg azokat a felvételeket kérem, aztán szóljon, ha kezdhetünk.

– Rendben – bólintott Randall, és a kofferből elővarázsolt egy fényképezőgépet, majd elindult az épület sarka felé, hogy munkához lásson.

Dan és Chuck közben halkan tanakodtak valamin.

Nem érdekelt, mit beszélgetnek, meg kellett akasztanom a társalgást.

– Nem gondoltam, hogy ekkora lesz – mutattam körbe a területen. – Meséljen már nekem valamit a családról, Dan!

A sheriff bólintott.

– Csak az asszonyt, meg a fiút ismertem, az áldozatot nem, és ahogy tudom, az emberiem sem.

– Hogyhogy nem ismerik? Nem lakhatnak errefelé olyan sokan.

– Amíg dolgozott, McCormick hajnalban ment és sötétedés után ért haza. Aztán, amikor elvesztette az állását, már ki sem mozdult a ranchról. Az embereim legtöbbje alig három-négy éve dolgozik itt, azóta nem is látták. Én is csak egyszer futottam össze vele egy percre, úgy kilencvennyolc körül. Talán már meg sem ismerném.

– És a segédmunkás?

– Nem ismerem. Simmsben az a hír járja, hgoy hajnalban vagy ő, vagy az asszony jön bevásárolni, de csak hetente egyszer, és már megy is vissza a farmra. Tudja, van itt meló az állatokkal bőven.

– Nos, ha kiássuk az elhaltat, majd megnézi, sheriff, hogy ismeri-e. Szóval, meséljen még a családról!

– A ranch közepes farmnak számít a környéken.

Állítólag egy-kétszáz hektár föld, de nem művelik. A jó része erdő, meg sziklás legelő. Tudja, az öreg McCormick, aki már vagy tizenöt éve halott, komoly gazdaságot működtetett, de a fiát nem érdekelte a dolog, ő inkább a bányászattal foglalkozott.

– Igen, hallottam, hogy egy aranybányát vezetett.

– Valóban. A pletyka szerint Robert McCormick magasról tett arra, hogy mi van a farmmal. Amíg a bánya működött, dőlt a pénz, és meglehetősen jól éltek, a család köztiszteletnek örvendett. A kis srác, Bobby ide a városba járt iskolába, eleven kölyöknek ismertem.

– És hol csúszott félre a dolog?

–

Kilencvenegyben

a

bányát

működtető

részvénytársaság úgy döntött, nem rentábilis tovább

működtetni az aknát, és egyik napról a másikra bezárták, az embereket szélnek eresztették. Robert elég szép végkielégítést kapott, amivel megpróbálta felfuttatni a farmot. Nem sikerült.

– Mi volt a gond? – kérdezett közbe Chuck.

Dan Novelle széttárta a karját.

– Állítólag Robert McCormickot soha nem érdekelte a mezőgazdaság. Hozzászokott az irodai munkához, ami lényegesen kényelmesebb volt, mint egy traktoron ülni. Meg lehet itt élni egy ekkora farmból nagyon is tisztességesen, de keményen meg kell érte dolgozni. Neki ez nem ment. Inni kezdet, a család meg… – a sheriff tehetetlenül megvonta a vállát.

A szokásos történet. Körbenézve a farmon, mindenfelé az enyészet nyomai látszottak. A pajta teteje be volt horpadva, látni való volt, hogy a következő havazás súlyát már nem fogja elbírni. Az istálló ajtajának leszakadt zsanérját csak egy darab drót tartotta a helyén ahelyett, hogy rendesen visszacsavarozták volna a fába. Számos, földműveléshez használt szerszám rozsdásodott szerte a gazdasági udvaron: boronák, tárcsák, ekék, és egy vetőgép.

Ennek kerekei körül a gaz magasra nőtt, jelezve, hogy idén még aligha mozdult el a gép a helyéről.

– Mi lett a családdal?

– Érdekes módon nem hullott szét. Alighanem Helen, azaz Mrs. McCormick volt a família motorja. A férje az elmúlt hat-hét évben már nem is járt a városban. Rendszerint hozatott pár karton whiskyt, meg néhány tálca sört. Állítólag

maga is főzött pálinkát, ahogy a farmerek legtöbbje, de sosem látta senki, hogy eladott volna belőle. Ez pedig csak azt jelenthette, hogy egyedül itta meg.

Ez nem is tűnt olyan túl kellemetlen életcélnak.

– Gyerekek?

– Kettő. Emily, a nagylány olyan huszonöt körül járhat.

Négy-öt éve volt az esküvője, egy építészhez ment hozzá Omahában. Azt hiszem, minél előbb, és minél messzebbre akart kerülni az apjától. Az öccse, Bobby most tizenkilenc éves. Úgy néz ki, hogy ő elégelte meg az apja balhéit.

– Bántotta őket az öreg?

– Hivatalosan nem tudok róla – vont vállat a sheriff. –

Helennel néha össze szoktam akadni Simmsben, vagy éppen Vaughnban, ha oda ment bevásárolni. Az elmúlt hónapokban talán két-három alkalommal láttam rajta olyan foltokat, ami esetleg bántalmazásra utalhatott. Ilyenkor mindig azt mondta…

– …hogy elesett – fejeztem be a mondatot.

– Pontosan. Erős nő. Szerintem szégyellte volna bevallani, ha veri a férje. Őt még úgy nevelték, hogy a családfőnek mindenben igaza van. Ismertem az apját is, mai mércével mérve egy dúvad volt. Hozzá képest Robert McCormick kiscserkészként élte az életét.

Megdörzsöltem az állam.

– Mi a helyzet a fiúval?

– Bobbyval? Nem is tudom. Tavalyelőtt abbahagyta a középiskolát. Great Fallsba járt három évig, aztán

harmadikban, év végén egyik napról a másikra kimaradt az iskolából. Nem tudni miért.

– Talán az anyját nem akarta egyedül hagyni az öreggel

– vélte Chuck Logan.

– Elképzelhető – hagyta rá Novelle.

– Hogy tanult a srác?

– Nem tudom. Arra viszont emlékszem, hogy valami furcsa szembetegsége van, ami miatt például sosem kaphat jogosítványt. Nagyon rosszul lát, és valamiféle speciális szemüveget hord. Amíg ide járt iskolába, élénk gyereknek ismertem, de aztán, amikor kiderült a betegsége, visszahúzódó lett. Nagyjából akkor volt ez, amikor az apja komolyan inni kezdett, és már nem tudta az addigi életszínvonalat

biztosítani

a

családnak.

Olyan

kilencvenkilenc körül, pont akkor, amikor a gyereknek drága gyógykezelés kellett volna.

– A baj sosem jár egyedül – motyogtam el egy idevágó közhelyet.

– Így igaz.

Ideje volt az ügyre térni.

– Mit lehet tudni, sheriff?

– Nekem a segélyhívótól szóltak, hogy küldjek ki pár embert. Hajnalban Helen McCormick betelefonált a 911-re, hogy nagyon fél, mivel a férjét már egy napja nem látta, a fia pedig nem mond semmit. Az asszony rosszat sejtett, és körülnézett, így a lakásban és a farmon vérnyomokat talált.

Ekkor telefonált. Kiküldtem a helyettesemet, meg az egyik új fiút.

A sheriff-helyettes vette át a szót.

– Pontosan így volt – bólintott az egyenruhás. – Hét húszkor érkeztünk meg a farmra, ahol Mrs. McCormick a verandán várt minket. Halálosan meg volt rémülve, alig tudta elmondani, hogy Robert McCormickot már huszonnégy órája nem látta, a fia, Bobby meg csak ül a szobájában, és nem szól egy szót sem. Megmutatta, hogy az udvaron hol talált vért, utána meg bekísértük a lakásba, ahol aztán az ebédlőben szintén gyanús foltokat találtunk a padlón és a bútorokon. Sejtettem, hogy nagy a baj, így Dougot odaállítottam a fiú mellé, nehogy kárt tegyen magában, vagy esetleg megpróbáljon megszökni.

Dan Novelle elégedetten bólintott.

– Jól csináltad. Mi történt utána?

– Mrs. McCormick engedélyével körülnéztem a farmon, hátha találok valamit. Végül aztán abban a hátsó pajtában –

a rendőrtiszt nyugat felé intett – az egyik szemétdomb aljában egy kilógó lábat pillantottam meg. Jéghideg volt.

Ekkor aztán a kocsiból beszóltam a központba rádión, hogy szóljanak neked.

– Én pedig értesítettelek titeket, Chuck – fordult újdonsült főnököm felé a sheriff.

– Rendben van, Dan. Kösz mindent, átvesszük az ügyet. Cameroné a helyszín.

Dan Novelle most rám pillantott.

– Mire van szüksége?

– Jó lenne, ha a két emberét itt tudná hagyni, főnök –

vakartam meg a fejem. – A fiút továbbra is őrizni kell, a másik kolléga meg nem árt, ha itt van.

– Dougot itt tudom hagyni, de a helyettesemnek dolga van bent az irodában. Inkább én maradok itt.

– Ha valóban nem gond, megköszönöm.

– Cameron, egy pillanatra! – tette a vállamra a kezét Chuck Logan, és félrevont.

– Hallgatlak.

– Visszamegyek Great Fallsba. Egyelőre én vagyok az egyetlen hasmenésmentes detektív ötven mérföldön belül.

Tartanom kell a frontot. Elboldogulsz?

– Persze.

– Hogy akarod csinálni?

– Amíg a technikus megcsinálja a külső felvételeket, addig bemegyek, megnézem magamnak a gyilkosunkat.

Aztán a helyszínelő jelenlétében átvizsgáljuk a házat, és megkíséreljük kitalálni, mi volt a gyilkosság helyszíne. Utána akarom megejteni a halottszemlét. A halottkémnek sem árt, ha kicsit tovább alhat. Ha aztán végeztünk, a holttestet bevitetem Great Fallsba, a fiút meg kihallgatom. Hová vigyem?

– Hozd be őt is Great Fallsba. Most minden iroda üres, ott ki tudod hallgatni. Nyilván az államügyész is látni akarja majd, a bíróról meg már nem is beszélve. Mindenképpen az lesz a legjobb, ha ott hallgatod ki.

– Rendben van.

– Elmegyek vizelni, aztán a sheriff-helyettessel visszamegyek a városba.

Egyetértően bólintottam, majd Novelle-hez fordultam.

– Sheriff, a helyettese visszavinné Chuckot Great Fallsba?

– Persze. Várd meg a hadnagyot, jó? – nézett az emberére Novelle, majd visszafordult hozzám. – Hogyan tovább?

– Először is nézzük meg az apagyilkost! – javasoltam.

Mialatt a ház felé tartottunk, láttam, hogy Chuck Logan határozottan odamegy az egyik fehér melléképülethez, kinyitja az ajtót, és belép a sötétbe. Közben elértem a lépcsőt, és a sheriffel az oldalamon felmentem a verandára.

Akkor induljon a tánc!

3.

A veranda legalább négy yard széles volt, mindkét oldalon a ház sarkáig ért, s ott bekanyarodva továbbfutott az épület keleti és nyugati oldala mentén. A bejárati ajtó mellett

balra széles, bár meglehetősen alacsony ablakot vágtak a falba, mögötte a konyha látszott. Észak-nyugati szokás szerint a mosogatót, és az előkészítő pultot közvetlenül az ablak alatt építették be, hogy a háziasszony a konyhai munkák közepette is szemmel tarthassa az udvart, meg a rakoncátlan

gyerekeket.

Az

ablakot

vízszintesen

csipkefüggöny választotta ketté, mely csak félig volt behúzva.

A konyhaablak üvege meglehetősen koszosnak látszott, aligha tisztították meg hónapok óta.

A verandán az ablak alá egy hosszú padot állítottak, túlsó felén pedig két, vesszőből font támlás szék pihent az évtizedek alatt simára koptatott padlódeszkákon.

Az ajtó másik oldalán derékig érő repedt fadézsában valami borókaszerű bokor küzdött a túlélésért. A dézsa alsó pántja már évekkel ezelőtt elpattanhatott, a dongákat a föld nyomása szétfeszítette. A kifolyt virágföldet egy ideje már senki sem seperte le a deszkákról.

Kinyitottam a bejárati ajtót, és a szokatlanul magas küszöböt átlépve bementem a hallba. A helyiséget hajópadló borította, a falakat pedig legalább húszéves, mállófélben lévő, virágmintás tapéta. Ahol a falak, és a mennyezet összeért, régi beázásokról tanúskodó térképes penészfoltok nyúltak bele a tapétába.

Közvetlenül a bejárattal szemben gránitkövekből épített kandalló fogadta a belépőt. A párkányon megbarnult családi fotók álltak, keretüket és üvegüket szintén nem mostanában porolták le. Közelebb mentem a képekhez. Egy életvidám, fiatal család nézett rám vissza. Anya, nagylány,

kisfiú. A lányka olyan tízéves körüli lehetett, a fiúcska a fele.

A fotó alighanem valamelyik nyugati-parti vidámparkban készült, a háttérben egy hullámvasút égbetörő íve látszott, a gyerekeknél léggömbök és változatos alakú nyalókák voltak.

Kissé odább észrevettem néhány egyéb képet is. Az ifjú anya büszkén emeli fel pólyás kisfiát. Valószínűleg nem sokkal a trónörökös érkezése után készülhetett a fénykép. A másikon az anya, és tizenévesforma lánya egy utcán ballagnak, kezük tele bevásárlószatyrokkal, cipősdobozokkal. Sugárzik róluk az öröm. A következőn egy tízévesnek látszó fiú ül egy hatalmas, fekete hátaslovon. A nyereg mellett egy erős férfikéz tartja a gyeplőt, a kissrác pedig vidáman vigyorog a magasból az objektívbe.

Egy család képei a romlás előttről – és az apa sehol.

Számtalan ilyen helyen jártam már.

Igazából a gyilkossági nyomozás egyik legszívettépőbb része, amikor a munka során felszínre kerülnek a múlt emlékei. Általában egy kihűlt holttest mellett állva nézegeti az ember azokat a képeket, amelyeken az elhalt életvidám, boldog

emberként

mutatkozik.

Hiszen

rendszerint

mindenkire akkor jön rá a fényképezhetnék, amikor életvidám, és boldog. S lám, most meg itt fekszik kiterítve.

Még pocsékabb az érzés, ha egy családon belül elkövetett emberölés kapcsán kutakodunk a helyszínen. A gyerekek szeme a legrosszabb. Akár ő a halott, akár ő a gyilkos. A képeken mindig vidámak, és ártatlan bizakodással néznek a jövőbe. Kapaszkodnak a szülői kézbe. Annak a kezébe, akit utóbb megöltek, vagy amely kéz éppen őket ölte meg.

És ezzel naponta szembesül, aki van akkora marha, hogy ilyen munkára adja a fejét.

Azt hiszem, jól esne most egy Jack Daniels. Vagy bármi egyéb, csak erős legyen. Mélyet sóhajtottam, és hálát adtam a Teremtőnek, hogy nincs gyerekem. Nem egy kollégámon láttam az átalakulást, amikor megszületett náluk a pici. Volt, aki egyik napról a másikra, mások néhány hét alatt váltak képtelenné a munka rutinból való végzésére.

Ismertem olyat, aki csak egyszerűen letette a lantot, mert többé nem volt képes elviselni a meggyilkolt kicsiket. Mások

– rosszabb esetben – a gyanúsítotton töltötték ki dühüket. Ez pedig sosem érte meg. Már csak azért sem, mert a gyerekgyilkosnak az volt a poklok pokla, ha sittre került. Ezt a típust ott sem kedvelik, és ha valahol, hát a rács mögött meg tudják keseríteni az életét. Talán ez az egy elégtétel adatik meg annak, aki ilyen ügyekben nyomoz. A holtakat azonban ez nem támasztja fel.

Sóhajtva visszahelyeztem a képet a kandallóra, és továbbléptem. A balra nyíló konyha küszöbéről körülnéztem, de semmi szokatlanon nem akadt meg a tekintetem.

Jegenyefenyőből készült bútorok, rozsdamentes acél mosogató, régi konyhai gépek, műmárvány munkapult. A helyiség közepén újabb, ezúttal négyszögletes pult, felette mocskos, krómozott állvány, melyről konyhai eszközök, szűrők, bárdok, kések tömkelege lógott alá. Beljebb léptem, és kicsit jobban körülnéztem. A tűzhelyen egy fehér fazékban kihűlt ragu maradéka látszott, tetején márványosra dermedt a zsír. A mosogató tálcájában mosatlan edények és tányérok

tömege várt valami szorgos kézre. Az asztalon egy csomó zöldség feküdt, mellette bevásárlószatyor, mintha valaki pár perce tért volna vissza a szupermarketből. A répák mellett egy literes, címke nélküli palack állt négy-öt üres sörösdoboz társaságában, alján talán kéthüvelyknyi sárgásbarna folyadékkal.

Még a kocsiban magamhoz vettem egy pár gumikesztyűt, ezt most előhalásztam a zsebemből, és felrántottam őket. A sheriff felvonta a szemöldökét, de láthatóan nem akart mindenbe beleszólni, így csendben maradt. Arcáról azonban le tudtam olvasni, hogy errefelé nem csak a jelvény nyakba akasztása nem bevett szokás, de alighanem a gumikesztyű is unikumnak számít. Szép kilátások.

Óvatosan megfogtam a palackot, közel az aljához, és beleszagoltam. Olcsó, valószínűleg házilag főzött whisky szaga csapott meg. A fény felé tartva látszott, hogy számos maszatos ujjlenyomat tarkítja a sima üveget. A palack mellett egy pohár pihent, arra szintén elmosódott ujjnyomok rajzoltak homályos foltokat. A pohárhoz legközelebb eső szék ki volt húzva, a mellette álló azonban akkurátusan be volt tolva az asztal alá.

Elraktároztam az agyamban, hogy majd szólni kell a helyszínelőnek, rögzítsen nyomokat a whiskysüvegről, és a pohárról is.

Átballagtam a helyiségen és a tűzhely melletti kis tálalószekrényt vettem szemügyre. A fiókok egyike-másika kissé ki volt húzva. Találomra kijjebb húztam egyet. Villák,

étkések, és kanalak garmadája nézett velem farkasszemet.

Visszatoltam

a

tartót,

alaposan

megcsörgetve

az

evőeszközöket, mire a helyére erőszakoltam a nehezen járó fiókot.

Azután észrevettem. A komód sarkán, és a legfelső, félarasznyira kihúzott fiókon volt. Piros szennyeződés elmaszatolt foltja, mely három vagy négy hajszálat ejtett rabul ragadós anyagával. Vér volt. Láttam már hasonlót eleget, s valószínűnek tartottam, hogy valakinek az elesése után kerülhetett oda a hajszálakkal együtt. Némán odaintettem Dan Novelle-t és a vérfoltra böktem. A sheriff lehajolt, alaposan megszemlélte a foltot, majd hümmögve felegyenesedett. Tovább mentem, és megint a mosogatót vettem szemügyre. Az edények között először nem tűnt fel semmi, s már éppen odébb akartam állni, amikor megakadt a szemem a húskalapácson. A klopfoló érdekes módon az elmosott edények szárítóján feküdt. Semmi más nem volt elmosogatva, csak a kalapács. Fejének egyik fele sima volt, a másik kockásan rovátkolt. És a rovátkák között megint csak vörös maszat látszott. Elővettem a mindig nálam lévő apró zseblámpát, és közelebbről is megvizsgáltam a konyhai eszközt. Azt, hogy ismét vért látok, megerősítette az a vékony hajszál, ami a kalapács feje, és a nyele közötti illesztékbe szorult bele. Felegyenesedtem és odaszólítottam Novelle sheriffet.

– Mondja csak, Dan, nem azt közölték rádión, hogy egy vasvillával ölték meg McCormickot?

– De igen.

– Már elnézést, de ezt honnan tudják, ha ki sem húzták a szemétdomb alól?

A hatalmas férfiben benne akadt a szó.

Hosszú másodpercek múlva válaszolt.

– A helyettesem talált a pajtában egy véres villát is, olyan fajtát, amivel a szénát szokták felpakolni.

– De ténylegesen sérülést nem láttak a holttesten?

– Nem, azt nem. Miért kérdi?

– Nézze meg a húskalapácsot! Vér és hajszál.

– Hm… Mire gondol, Larkin?

– Egyelőre semmire – vontam vállat. – De ideje lesz visszalépni kettőt, és nem rutinügyként kezelni ezt a gyilkosságot.

Arrébb sétáltam, és a sheriffel a nyomomban kimentem az előtérbe. A kandalló mellett balra egy lépcső

ment le a pincébe, jobbra pedig hosszú folyosó nyílt, mely a ház hátsó traktusába vezetett. Mindkét oldalán három-négy ajtó nyílt. Arra gondoltam, hogy a hálószobák lehetnek erre.

A konyhával szemközt egy elhúzható, kétszárnyú ajtó volt.

– Az mi? – mutattam az ajtóra.

– A nappali. Ott van a srác.

– Akkor menjünk be! – javasoltam, majd választ sem várva elhúztam az egyik ajtószárnyat.

A látvány több okból is meglepett. Például itt is volt kandalló. A nappali – akárcsak a ház minden egyéb helyisége

– jó tíz évvel korábbi divatot tükrözött. A bútorok, a televízió, a hifiberendezés, a csillár, mind jól mérhetően mutatta, hogy a pénzcsapot nagyjából egy évtizeddel ezelőtt zárta el valaki.

A lakás általában nem hazudik – meghagyja ezt a gazdájának. A jókora bőr ülőgarnitúra kopott volt, egy-két helyen a megfelelő ápolást nélkülöző bőrhuzat kiszáradt, és kirepedezett, de annyira még nem, hogy a bélés kitüremkedett volna belőle. A tévé a kilencvenes évek elejének, közepének slágerterméke, egy nagyképernyős Sony volt, tetejét és képernyőjét vastagon lepte a por. Valószínűleg meglepődtek volna a háziak, hogy milyen tiszta az adás, ha letörlik az üvegét. Reméltem, hogy nem úgy próbáltak javítani a vételi minőségen, hogy a tetőn állítgatták az antennát – ez aztán valóban felesleges fáradság lett volna.

Ami azonban igazán meglepett, az volt, hogy mindenki a szobában volt. Egy fiatal, sovány, tinédzseréveinek végén járó fiatalember ült a kanapén. Vékony vászonnadrágot, kinyúlt szürke pólót és egy kötött, bordó, „mamakedvence”

kardigánt viselt. Kölyökkoromban mindig megvertük az olyan srácokat, akik elkövették a hibát, hogy ilyenben mutatkoztak. Úgy kellett nekik! Engem meg azért vertek meg, mert szemüvegem volt. Ezt viszont szemétségnek tartottam már akkor is. Nos, ennyit tesz a nézőpont.

A srác halálsápadt arccal ült a kanapén, és maga elé meredt a kikoptatott szőnyegre, miközben kezében öntudatlanul forgatott egy pöttyös bögrét. Ritkás, rövidre vágott, szőke haja volt és álmatag barna szemekkel nézett a semmibe. Szája késpenge vékonyságúnak tűnt, de a szája sarkait körbefutó ráncból láttam, hogy erővel szorítja össze az ajkait. Orra vékony, és jellegtelen volt. Tipikus, egyszerű

vidéki fiú.

A legszembetűnőbbnek azonban vastag szemüvegét találtam. A lencse furcsán felnagyította a szemeit, s egyúttal valahogy távolivá is tette tekintetét.

Nem kellett külön bemutatkozás, hogy tudjam, ő az én halam: Bobby McCormick.

Mellette két nő ült a kanapén. Balra egy negyvenes éveinek legelején járó asszonyt láttam, aki Bobby kezét szorongatta a bögre felett. Feszes kék farmert, lábszárközépig érő csizmát és bő, laza, piros pulóvert hordott. Haja és szeme is barna volt, s zavarba ejtően hasonlított az ifjú gyilkosra.