Anne Jacobs

HOLDFÉNY A SZAVANNA FELETT

Original title: Sanfter Mond über Usambara

by Anne Jacobs © 2019 by Blanvalet Verlag, a division

of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH,

München, Germany

Hungarian translation © dr. Dobosi Beáta, 2021

Minden jog fenntartva.

Tilos a kiadvány bármely részét

a kiadó írásos engedélye nélkül

adatrögzítő rendszeren tárolni,

elektronikus, mechanikus, fénymásoló

vagy más technikai eszközzel sokszorosítani,

illetve terjeszteni!

ISBN 978-963-324-922-2 (papír)

ISBN 978-963-324-923-9 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2021-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Ács Eleonóra

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Barsi Nikoletta

Borítóterv: Tabák Miklós

Borítókép: Ildiko Neer/Trevillion Images

E-book: Scriptor Kft.

ELSŐ RÉSZ

1906 májusa

Charlotte Johanssen a kárpitozott fejtámlának döntötte a hasogató fejét, és lehunyta a szemét, hogy egy kis időre átadja magát a vonat monoton zakatolásának. Kimerült? Nem. Inkább a nyugtalanság, az öröm és az aggodalom furcsa keveréke kínozta már reggel óta, és az érzés egyre erősödött, ahogy közeledtek a céljukhoz.

A mozdony időnként elnyújtottan fütyült, az ablak előtt fehér füstgomolyag úszott el, de ez sem volt képes elhomályosítani Kelet-Frízföld zöld-szürke kockás alföldjének ragyogó látványát. A hazája laposan nyújtózott a horizontig, szántók és mezők tarkították, világoszöld sövények és keskeny árkok szabdalták. Itt-ott virágzó gyümölcsfák, tehenek és birkák is feltűntek, aztán egy kis erdő, meg egy szürke falu és hegyes tornyú temploma.

– Mikor érünk már Leerbe, anya? – kérdezte a lánya, Elisabeth, aki bő fél év múlva tölti majd be a hatot.

Morcos volt, kimerült és nyűgös a hetekig tartó utazástól. Charlottéval szemben gubbasztott az ülés szélén, két kezére támaszkodott, és rosszkedvűen szemlélte a tovahúzó tájat. Sokkal szebbnek, színesebbnek és szórakoztatóbbnak képzelte ezt az egészet. Itt még elefántok sem voltak, csak kövér fekete-fehér tehenek. A földeken pedig fehér nők és gyerekek dolgoztak, holott ez a feketék dolga. Afrikában, ahol egy nagy ültetvényen élt a Kilimandzsáró lábánál – sőt, ott is született –, minden más volt.

– Nemsokára – nyugtatgatta Charlotte. – Nem kérsz egy kis teát? Maradt még pár keksz is.

– Nem, köszönöm…

Elisabeth vágott egy grimaszt, amivel egyértelműen jelezte, hogy nincs undorítóbb dolog a világon, mint a száraz keksz és a hideg tea. Közelebb csúszott az ablakhoz, és csücsörített.

– Nem szabad, te rosszaság! – szólt rá Charlotte, mert pontosan tudta, mire készül: szeretett a megnyálazott mutatóujjával a vonatablakra firkálni.

Egy mély sóhaj volt a válasz. A kislány hátracsúszott a széles ülésen, a nekidőlt a támlának, és kinyújtotta a lábát. Rosszkedvűen meghúzkodta a vastag pamutharisnyáját, amelyet az anyja ráparancsolt, aztán jobbra-balra forgatta a lábát, hogy alaposabban is szemügyre vehesse a világosbarna bőr félcipőjét. Új volt, strapabíró és rémesen otromba, távolról sem olyan csinos, mint az anyja elegáns, félmagas sarkú cipője.

A vonat nyílegyenesen haladt délnek. Aznap reggel indultak Hamburgból, és Brémában átszálltak. Az utazás jó hangulatban kezdődött, mert a fülkéjükben ült egy fiatalasszony két kislánnyal, egy diák és egy idősebb, cilinderes úr is. De ők leszálltak Emdenben, és aztán halálosan unalmas lett az egész.

– Leerben majd megismerheted az unokatestvéreidet. Ettje kisfiai veled egyidősek…

– Fiúk – dünnyögte Elisabeth, és lóbálni kezdte a lábát. – Mit csináljak velük?

– De hát az ültetvényen is fiúkkal játszottál! Itt sem fogsz unatkozni.

Charlotte megpróbálta máshogy feltűzni a haját, hogy kényelmesebben az ülésnek tudja dönteni a fejét. Ehhez előrébb kellett húznia, és újra meg kellett tűznie a kerek, bordó kis kalapot, amelyet George vett neki Hamburgban előző nap, mert olyan jól ment a fekete hajához. Bárcsak elmúlna ez a hasogató fejfájás!

– Jól ki fogtok jönni egymással. És ott van még a kis Fanny is, Paul bácsi és Antje néni kislánya. Már majdnem négyéves.

– Pfff! Kisbaba!

– Jól fogod érezni magad, Elisabeth. Már mindenki nagyon vár, főleg a nagymama.

– De én haza akarok menni!

A kislány egy gyors mozdulattal megtörölte a szemét. A hosszú hajóutat Dar es-Salaamtól Hamburgig meglepően jól viselte. A tengeribetegség messzire elkerülte; valószínűleg a nagyapjára, Ernst Dirksen kapitányra ütött, aki a világ összes tengerén otthon érezte magát. Charlotte szőke fürtös kislánya az első- és másodosztály utasainak kedvence volt, a hölgyek anyáskodtak fölötte, és ajándékokkal halmozták el, az uraknak meg lyukat beszélt a hasába. De főleg George szórakoztatta odaadóan. Kiapadhatatlan találékonyságról tett tanúbizonyságot: játékokat talált ki neki, saját kútfőből merített esti mesékkel altatta el, és még az írás meg a számolás művészetét is gyakoroltatta vele. Az egyébként oly nyughatatlan George Johanssen olyan türelemmel bánt a hatéves gyerekkel, hogy Charlotte alig ismert rá.

Amikor két nappal korábban Hamburgban partra szálltak, Elisabeth még vidáman előreszaladt, a német földön töltött első nap estéjén viszont már hihetetlenül izgatott volt, és nem tágított Charlotte mellől. Lehet, hogy az ismerős társaság hiányzott neki, amely a birodalmi postahajón körülvette, de az is lehet, hogy a nagyváros forgataga ijesztette meg. Éjszaka, amikor hármasban feküdtek egy tágas szállodai szobában, a kislány órákon át a Kilimandzsáró lábánál elterülő ültetvényről áradozott, amely régen az apjáé, Max von Roden báróé volt, mielőtt az egy szörnyű balesetben az életét vesztette, és amelyet most az anyja vezetett két megbízható intéző segítségével. A fekete dajkájáról, Hamunáról is beszélt, a kecskéikről és a kiskutyájukról, akiket ott kellett hagynia. A vonaton sem aludt egy szemhunyásnyit sem.

– George miért nem jön velünk Leerbe? – kérdezte.

– Mert még meglátogatja néhány berlini ismerősét, Elisabeth, de ezt te is tudod. A könyvei és újságcikkei miatt nagyon fontos.

– Bárcsak itt lenne!

Charlotte is ezt szerette volna. Megdöbbentő, már-már gyerekes volt, mennyire szenvedett a különválástól. Pedig George csak pár napot tölt Berlinben, aztán követi őket Leerbe, Charlotte mégis fájdalmasnak érezte a távollétét. Szürke szemének átható pillantása, a kedves mosolya, a vállát átölelő karja végtelenül hiányzott neki. Olyan sokáig epekedtek egymás után a távolból, olyan sok akadályt le kellett győzniük, mire végre szerelmet vallhattak egymásnak, hogy Charlotte soha többé nem fog tudni szabadulni a félelemtől, hogy megint elveszíti. Mintha csupán álomkép lett volna, amely ébredéskor szertefoszlik.

– Énekeld el azt a dalt, amit Hamuna szokott elalvás előtt…

Elisabeth átült Charlotte mellé, és az ölébe akart mászni. Az utóbbi időben ritkán tett ilyet, a hajón például határozottan kijelentette, hogy már nem kisgyerek, és csak George-nak engedte meg hébe-hóba, hogy a térdén lovagoltassa.

– Az egyik wimbo wa watotot[1]?

– Nem, nem gyerekdalt! A tumbuizót! Az hogy van németül, anya?

– Altató, szívem.

Charlotte először csak a dallamot dúdolta, aztán megtalálta a szavakat is, és igyekezett a fekete dajka mély, kissé érdes hangját utánozni. Hamuna számtalan dalt szokott énekelni, amelyek mind nagyon hasonlóak voltak, mert valószínűleg ő maga találta ki őket. Korsókkal a kútra menő lányokról, gonosz majmokról és beszélő hiénákról szóltak, meg egy majomkenyérfáról, amelyet a nagy szellem kicsavart a földből, majd megfordítva, a gyökérzetével felfelé dugott vissza. Charlotte sokat nevetett Hamuna dalain, de érezte az egyszerű dallamok felszabadító erejét is. Most olyan volt, mintha a vonat monoton zakatolása elkeveredett volna a feketék ritmikus tapsolásával, a nők magas, trillázó kiáltásaival és a dobok tompa pufogásával. Köréjük varázsolta Afrikát, beburkolta, elárasztotta őket a tengeri levegővel és a szerecsendió-virág selymes illatával, beborította őket a szavannák forró porával és a párás esőerdők földszagával.

Lehet, hogy elbóbiskoltak? A vonat rángatása, zakatolása és fütyülése egyszer csak abbamaradt, és a hirtelen felhangzó, ismerős, fémes csikorgás majd kettérepesztette Charlotte amúgy is fájó fejét. Amikor szerelvény fékezett, anya és lánya az ülésbe süppedt, majd amikor megállt, előrelendültek.

– Leer! A peronon, kérjük, vigyázzanak! A vonat tíz percet áll. Leer! A peronon, kérjük, vigyázzanak! A vonat…

– Megérkeztünk, Elisabeth. Gyere gyorsan!

Charlotte lehúzta az ablakot, és valami ismerős dolgot keresett az odakint gomolygó szürke gőzfelhőben. A pályaudvar épülete! Istenem, pont olyan komor most is, mint tíz éve, amikor Christiannal és Klarával felszálltak a vonatra a hajnali szürkületben, hogy teljes titokban elhagyják a várost. Hogy elmeneküljenek Christian hitelezői elől, abban a reményben, hogy a messzi távolban új, boldog életet kezdhetnek.

– Charlotte! Charlotte! Egek, ez ő! Oda told a kocsit, Henrich! Mozogj már, fiam! Hát itt mindenki vak? Ott áll az ablakban! Charlotte!

A hang ismerős volt, de a világoskék ruhás, fehér kalapos, gömbölyded alak nem igazán vágott egybe Charlotte emlékképeivel.

– Az a kövér néni, aki ott hadonászik… a rokonunk?

– Ettje néni az!

Charlotte visszaintegetett a terebélyes asszonynak, aki nyilván az egykor oly karcsú unokanővére, Ettje volt, majd gyorsan felkapta az utazótáskákat, és rászólt Elisabethre, hogy hozza a szatyrot meg az ernyőt. Az ajtó felé igyekeztek, ahol egy szolga már felpakolta az Ettje által hozott kocsira a nagy utazókofferjeiket.

– Jaj, Charlotte! Te semmit sem változtál! Milyen csinos vagy! Milyen elegáns! És ez a kis kalap… Leerben nem kapni ilyet!

Családi vonás volt, hogy a hosszú távollét utáni viszontlátás alkalmával így áradoztak, ilyenkor még az egyébként hallgatag Klarából is levegővétel nélkül ömlött a szó. Ettje dús keblére vonta Charlottét, akit megcsaptak a gyerekkora illatai: régen a ruhák mindig doh, étel és molyirtó enyhe szagát árasztották. Ettje őszinte öröme mélységesen meghatotta.

– Én egy kicsit kijöttem a formámból, ahogy látod – csacsogta Ettje, miközben még mindig magához szorította az unokahúgát. – Pár éve kezdődött, amikor Peter nagybeteg lett, és most már nem akar lemenni rólam a felesleg…

– Kerekebb lettél, az igaz, de ezt leszámítva te sem változtál semmit, Ettje. Ne felejtsd el, hogy szültél három gyönyörű, erős fiút…

– Neked pedig itt ez a bájos kislány. Istenem, ez a gyerek szakasztott úgy néz ki, mint egy tősgyökeres kelet-fríz! Szőke, és a szeme tisztára nagyapáé, kétség sem fér hozzá…

Elisabeth álmosan hunyorgott a három unokatestvérére, akik a táskákkal meg a kofferekkel vesződtek, aztán Ettje hirtelen őt is a keblére vonta, és érdes kezével megsimogatta a hullámos haját.

Az Ulrichstraße nem volt messze, és a delelő nap melegen sütött, ezért gyalog indultak útnak. Charlotte arra gondolt, hogy nem sok minden változott, amióta elhagyta Leert. Látott egy-két új házat, a kikötőt átépítették, hogy védve legyen a dagálytól, és a csúnya, barna árusbódék a Leda kanyarulatában elterülő Nessén megszaporodtak. Ettje, aki nehézkesen cammogott mellette, újra meg újra magára vonzotta a tekintetét. Az unokanővére negyvenéves volt, négy évvel idősebb nála. Charlotte mégis úgy érezte, mintha egy egész nemzedék választaná el őket. Ettje sosem volt csinos és elegáns, most sem nagyon zavartatta magát a túlsúlya miatt, amelytől idősebbnek nézett ki, és amely nem állt jól neki. Három fiú büszke anyja volt, és a szomszéd, Peter Hansen vámhivatalnok hűséges asszonya, és ezzel megtalálta a számításait, többet nem is várt az élettől. A vágy, amely Charlottét kiskorától kezdve messzi földre űzte, az emésztő szerelem, amelyet egy számára elérhetetlen férfi iránt táplált, az álmok, a remények, a zenében való kiteljesedés ismeretlen volt Ettje számára.

– Nagyot fogsz majd nézni, Charlotte! – locsogta éppen. – A nagymamának még mindig teljesen tiszta a feje, nem olyan, aki a hamut is mamunak mondja. Paulnak meg a nejének, Antjénak nincs könnyű dolga a házában. De a kis Fannyt alaposan elkényezteti…

A kertekben még virágoztak az almafák, de a legtöbb szirom már elszáradva hevert az ágyásokban és a réteken. A szélmalmok lapátjai forogtak. Ezek voltak azok a rettenetes szörnyetegek, amelyek úgy megijesztették a kis Charlottét. Milyen végtelen messzeségben volt az a végzetes májusi nap, amikor Paullal és Ettjével visszatértek a piacról, és ő a kendőbe kötött, megspórolt pfennigekkel akart a nagymama előtt büszkélkedni. Azon a napon lépett be az életébe a halál. Annyira messze volt, mégis újra átélte annak a tízéves kislánynak a fájdalmát, aki makacsul tagadta a sötét árny létét, és egészen a nyár végéig remélte, hogy apa, anya és a kis Jonny visszajön. Mindhiába.

Elisabeth először el sem engedte az anyja kezét, mert az új rokonokat még nagyon idegennek érezte, de aztán odafutott a kofferekkel és táskákkal megpakolt kocsit húzó Henrichhez, Ettje legidősebb fiához.

– Vigyázz! – figyelmeztette a verejtékező fiút. – Ott egy gödör! A végén még leesik a koffer, és abban vannak az ajándékaitok. Mindenkinek hoztunk valamit. De ha nem figyelsz, és a koffer leesik, nem kapsz semmit…

Ettje néni még a peronon bemutatta a gyerekeit, születési sorrendben. A fiúknak illedelmesen meg kellett hajolniuk. Henrich vékony és inas volt, a karja hosszú, a haja sprőd és szalmasárga. Tavaly konfirmált, a pillantása nagyon komoly volt, és már majdnem felnőttnek tűnt. A középső fiút Peternek hívták, csaknem olyan nagyra nőtt, mint a bátyja, de az ő haja vöröses volt, az arca pedig telis-tele barna szeplőkkel. A legkedvesebbnek Elisabeth Jonnyt találta, mert folyton nevetett, és hetet-havat összehordott, ráadásul tudott fűszállal sípolni, ahogy a feketék is odahaza az ültetvényen.

– Jaj, de kár, hogy Klara nem jött veletek! Annyira szeretném őt is látni! Az én sánta kishúgomat! Ki gondolta volna annak idején, hogy egy afrikai misszionáriushoz megy hozzá, és fiút szül…

A nagymama háza Charlotte emlékeiben sokkal nagyobb volt. Most egészen alacsonynak látta, a téglái sötétek voltak, a teteje kissé megroggyant. Tényleg annyi éven át élt ebben a házban? És olyan sokan elfértek benne: a nagypapa, a nagymama, Fanny néni, Ettje, Klara és Paul? Ehhez képest a Kilimandzsáró lábánál elterülő ültetvény vastag, fehér falú lakóháza, amely még az arabok idejéből származott, valóságos palotának tűnt.

– Fáradjatok be! – kiáltotta Ettje, és a tulajdonos büszkeségével tárta szét a karját. – Sütöttünk nektek vajas kalácsot. Fent alszotok a régi hálószobánkban. Paul és Antje addig elfoglalják a nagypapáék ágyát, a nagymama meg átköltözik a dolgozószobába. Pár napig kibírják.

Semmi sem változott, gondolta megint Charlotte. Az ablakos bejárati ajtót fehérre mázolták, de középen, ahol az eső érte, már pergett le róla a festék. A folyosón nedves fa és padlóviasz szaga csapta meg őket, amely mögött ott lengett a sütemény illata. A régi komódon néhány poros befőttesüveg állt, amelyeket nemrég hoztak fel a pincéből. Grete Dirksen, a nagymama a legjobb fekete ruhájában és a jól ismert csipkés főkötőjében ült a lakószobában. Összetöpörödött és vékonyabb lett, az egykor sima arcát számtalan ránc és redő barázdálta. A szeme mintha mélyebben ült volna, de tiszta volt, és a háziasszony élénk pillantása ült benne. Paul feleségének tényleg nem lehet könnyű élete itt.

– Megjött Lotte! – kiáltotta az idős asszony, és az ajtóhoz sietett. – Úgy eltűntél, mint szürke szamár a ködben! Vitted szegény kis Klarát meg azt a semmirekellő Christiant is! De az még Afrikában sem vitte semmire, mi?

Válasz helyett Charlotte a karjába zárta az asszonyt. Bár a hangja még erős volt, Charlotte úgy érezte, mintha egy törékeny kismadár rejtőzne a ruhák vastag rétege alatt. Mintha csak a vasakarat tartaná egyben a nyolcvanöt éves testet.

– Hadd nézzem meg azt a leányzót, Lotte! Hú, micsoda szőke fürtök! A szeme meg tisztára a drága jó Henrichemé! Amilyen az apádé is volt. Vérbeli Dirksen ez a lány! Hogy is hívják? Elisabeth? Ej, de felvágós név! Mi itt Leerben Lisának mondjuk. De most befelé! Főztünk kávét meg teát…

A lakószoba is olyan volt, mint régen. A plüsskanapé, az asztal és a fotelok ugyanott álltak, és az ablakpárkányon is ott volt a váza a műpáfránycsokorral meg a számtalan nipp. A fehér carrarai márványból készült kereszt, amelyet Charlotte apja, Ernst Dirksen kapitány hozott több mint harminc éve Dél-Amerikából, ragyogott a délutáni napfényben. Ott lógott a falon még az a fénykép is, amely a tízéves Charlottét ábrázolta a szüleivel és a kis Jonnyval. Az évek alatt az éles körvonalak elmosódtak, a színek barnás-sárgás árnyalatot öltöttek, az egykor fekete gyászszalag pedig sötétszürkére fakult, és foszladozott.

– A zongorám… – suttogta Charlotte meghatottan, és végighúzta az ujját a hangszer sima, fekete fáján.

– Igen – mondta nevetve Ettje, aki éppen a süteményestányérokat hordta be. – Ez a haszontalan jószág még mindig megvan. Pedig hányszor kértük már Paullal, hogy adjuk el, mert Gerhard bácsinak esze ágában sincs elvitetni! De a nagymama ragaszkodik hozzá.

Gerhard bácsi Grete és Henrich Dirksen lelkész legkisebb fia volt, és ahogy a felnőttek szavaiból Charlotte már gyerekkorában kivette, igazi semmirekellő. Viszont bolondult a zenéért, és zeneoktatásból tartotta fenn magát Hamburgban. Senki sem tudta, mi lett vele.

– Egy nap majd beállít, és a zongoráját követeli – makacskodott az idős asszony. – A hangszer marad.

A zongora rettenetesen el volt hangolódva. Nem is csoda, hiszen a lakószobában télen csak esténként fűtöttek be, napközben inkább spóroltak a fával, és a konyhában tartózkodtak, ahol a tűzhelyben úgyis égett a tűz. A hangszer pedig rosszul viselte ezt az állandó hőingadozást.

Egy félénk, kissé szomorúnak tűnő fiatal nő jött be. A szeme áttetsző kék volt, az ajka telt. Antje volt az, Paul felesége. Maga után húzta a kislányát, Fannyt, aki bő, rózsaszín, fodros kötényt és hímzett főkötőt viselt, amely eltakarta a vékony szálú, világosbarna haját. Rögtön kapott egy pofont az anyjától, mert zavarában szopni kezdte az ujját.

Mint a régi szép időkben, áthozták a székeket a konyhából, hogy mindenki elférjen az asztalnál. Annak idején ez Charlotte feladata volt, most azonban Ettje és Antje végezte. Charlotténak semmi dolga nem akadt, még kávét sem tölthetett, ezt is Antje vállalta magára. Cukrot és tejszínt is tett bele, miközben Ettje felszelte a vajas kalácsot. Charlotte és Elisabeth vendég volt a nagymamánál, kínálgatták őket, és szállást adtak nekik éjszakára, hiszen a rokonsághoz tartoztak. De nem voltak otthon, a házat már mások lakták.

– Ízlik? – kérdezte a nagymama Elisabethtől.

A kislány a konyhaszéken trónolt két tollpárnán, hogy felérje az asztalt. Charlotte figyelmeztető homlokráncolása feleslegesnek bizonyult. Elisabeth azt felelte, hogy még soha életében nem evett ilyen finom süteményt, és bár teli szájjal beszélt, ezzel elnyerte a nagymama feltétlen szeretetét.

– Afrikában nincs vajas kalács? – kérdezte Ettje.

– Ott másmilyen édességek vannak. Banánból, mézből meg mangóból készítik, és mogyoróolajban sütik meg őket – felelte Charlotte.

A többiek szánakozón bólogattak. Biztos avas olajban, gondolták, és nagyon jól el tudták képzelni, milyen íze lehet. Jó vaj nélkül nincs rendes étel, sütemény meg végképp nincs. Charlotte beszélhetett volna nekik a ropogósra sült kukoricasüteményről és az indiai samosáról,[2] szerintük olyat csak a négerek meg az indiaiak esznek, rendes keresztény németek nem.

– Hoztam nektek fűszereket. Kurkumát, szerecsendiót és galangált. Meg római köményt, fehér borsot, sáfrányt.

A bejelentés barátságos bólogatást és némi kíváncsiságot váltott ki, majd Antje óvatosan megkérdezte, hogy kávét nem hozott-e, és kissé csalódott lett, amikor megtudta, hogy a Kilimandzsáró lábánál elterülő ültetvényen már szinte csak szizál nő, kávécserje alig.

– A kávé tényleg cserjén terem? De érdekes! És lerázzák a babot, amikor megérik?

Elisabeth sziporkázott: pontosan el tudta magyarázni, hogyan takarítják be a kávét. Bizalmatlanul hallgatták, kiváltképp Ettje fiai nem akarták elhinni a hatéves kislánynak, hogy a kávé piros babszemekben bújik meg, és kinevették, de Charlotte alátámasztotta az állításait.

– Milyen okos kislány! – bólogatott elismerően a nagymama, aki már csak az újdonsült, szöszi unokáját látta.

Tovább csevegtek. Charlotte hamar rájött, hogy a beszámolóit félreértik, és szinte képtelenség az afrikai élet sokszínűségét és szépségét elmagyarázni a rokonainak. Az Afrikáról alkotott véleményükre rányomta a bélyegét az egyház, amely folyton pénzt gyűjtött, hogy igaz, protestáns hitre térítse a szegény pogány gyerekeket. Hébe-hóba elolvastak pár cikket az Ostfriesenbotenben vagy valamelyik másik folyóiratban a misszionáriusok munkájáról, a négerek szokásairól és hagyományairól meg az értékes nyersanyagokról, amelyeket az afrikai gyarmatokon bányásznak. A kontinens fekete lakói a leeriek számára a legjobb esetben is csak tudatlan pogányok voltak, akiknek nyáron érmelegítőt kötöttek, a legrosszabb esetben pedig bestiális vadak, akik hatalmas üstökben főzik meg, majd hátborzongató rituálék keretében fogyasztják el az áldozataikat. Aki önszántából él ilyen vademberek között, az vagy rendkívül jámbor, vagy nincs ki a négy kereke, és csak sajnálni lehet.

– De az Úr visszahozott benneteket a szülőföldetekre – jelentette ki Ettje teljes komolysággal. – Bárcsak Klara is rendes körülmények közé kerülne!

Charlotte, aki már kezdett beletörődni a helyzetbe, mosolyogva azt felelte, hogy Klara a férje oldalán marad, amit szomorú, de megértő bólogatással fogadtak. Hát igen, végső soron ez az asszony dolga.

A beszélgetés a leeri hírekre terelődött, és Charlotte kénytelen volt beismerni, hogy most belőle hiányzik minden megértés. Hogy izgathatja fel magát valaki ennyire az új szuperintendens feleségének feltűnő kalapján? Tényleg ilyen világrengető probléma, hogy a városközpontban működő fapiacot visszahelyezték keletre? Vagy hogy Wagner hivatalnok lánya illetlen viszonyt tart fenn egy aurichi diákkal, és látták őket a réten?

Amikor nem sokkal később Charlotte unokatestvére, Menna belépett a helyiségbe a két lányával, Johannával és Gretével, úgy tűnt, hogy a kis ház most már valóban zsúfolásig megtelt. Régen is ilyen szűkösen voltak itt? Ha igen, Charlotténak nem tűnt fel. Teljes természetességgel állítottak három másik széket az asztalhoz, és raktak ki újabb süteményestányérokat meg csészéket. Úgy tűnt, a teáskanna sosem ürül ki, és a kalács meg a kerek keksz sem fogy el, amelyet a nagymama egy fémdobozból szedett ki.

Menna őszinte örömmel üdvözölte őket, amitől Charlotte megkönnyebbült. Menna Marie húga volt, az ő férje, George Johanssen volt feleségéé, és bár a válás óta már évek teltek el, és Marie újra boldog házasságban élt Londonban, Charlotte a szíve mélyén attól tartott, hogy Menna haragszik rá. De az unokatestvére fesztelenül csevegett mindenféle hétköznapi témáról, megdicsérte Charlotte ruháját és a helyes kis kalapját, a szép, eleven Elisabethtől meg egyenesen el volt ragadtatva, szóval úgy tűnt, minden a legnagyobb rendben van. Végül Charlotte is újra érezni kezdte azt a melegséget, biztonságot és összetartozást, amelyet a nagy család annak idején jelentett neki. A házban hét gyerek zsibongott, fogócskáztak a folyosón, labdáztak a konyhakertben, civakodtak, megtépték egymás haját, nyafogtak, sírtak, majd kipirult arccal újra belevetették magukat a játékba. Leginkább Elisabeth, aki kiosztotta az ajándékokat, és kihasználta az alkalmat, hogy mórikálja magát. A fiúk zsebkést kaptak, a kis Fanny egy piros gumilabdát, a lányok elegáns ruhát viselő babákat, amelyeknek igazi hajuk volt. Idehaza még karácsonykor sem voltak ilyen pazar ajándékok.

– Végtére is csak tízévente jövök haza – viccelődött Charlotte, akinek lelkiismeret-furdalása támadt.

Nem magától vásárolt össze ennyi mindent, George beszélte rá előző este. Charlotte tudta, mi mozgatja: a férje nagyon szerette volna ajándékokkal elhalmozni a Londonban élő gyerekeit, szerette volna meglátogatni és a karjába zárni őket, de Marie, a volt felesége kerek perec visszautasította. Ha az új nejével és a kislánnyal Londonba szándékozna utazni, Charlottét és Elisabethet szívesen fogadják, de George Johanssen semmi szín alatt sem láthatja viszont a gyerekeit.

A levelét a hajón kapták meg Nápolyban. George reggeli közben bontotta ki, gyorsan átfutotta, majd odaadta Charlotténak. Ő kiolvasta a férfi szeméből a fájdalmat, és mindent elkövetett, hogy megvigasztalja. Nem lesz mindig így, Berta már tizennyolc, három év múlva nagykorú lesz, és akkor maga döntheti el, akar-e találkozni az apjával. Johannesnek, aki két évvel volt fiatalabb, valamivel többet kell várnia. Titokban azonban Charlotte nagyon mérges volt az unokatestvérére, Marie-ra, aki mindig magától értetődően elvette, amit akart. Megvolt benne az a tulajdonság, ami az igazi boldogsághoz kell: nem ismert részvétet.

Most azonban, a nagymama házának nyüzsgésében Charlotte szívében kicsírázott a remény, hogy George Leerben kap egy kis kárpótlást azért, amit elveszített. Itt szívesen látták és fenntartások nélkül befogadták őket a nagy családba, a meleg fészekbe, amire mindenkinek nagy szüksége van, aki a messzi távolból tér haza.

Ragaszkodott hozzá, hogy segítsen Antjénak leszedni az asztalt, és a konyhából sem hagyta kiutasítani magát.

– Évek óta várok rá, hogy elmosogathassam ezeket a tányérokat – magyarázta nevetve. – Egek, mennyi emlék fűz ehhez a konyhához!

Ezek persze nem csak kellemes emlékek voltak. Itt követelt dühösen magyarázatot az első férjétől, Christiantól, amikor a szégyenteljes csődje után újra felbukkant, szakadtan és kialvatlanul, olyan volt, mint egy idegen, de mégiscsak a férje, akiben egészen addig a napig megbízott. Most azonban felülkerekedtek a szép emlékek, a vidám étkezések, a jókedvű csevegések zöldségpucolás közben, a pusmogások Klarával, aki mindig hűségesen kitartott mellette… Jóságos ég, mennyire hiányzik neki Klara! Milyen kár, hogy nincs itt!

Paul csak estefelé mutatkozott, amikor Menna már az indulást fontolgatta, és éppen szendvicseket készített a gyerekeknek, akik a nagy játékban megint megéheztek. Charlotte alig ismert rá a férfira. Elöl kopaszodott, és merevebbnek, hallgatagabbnak tűnt, mint régen. Úgy látszott, végérvényesen vége azoknak az időknek, amikor sárral dobálta meg a lányokat, és Charlottét az indiai anyjától örökölt egzotikus külsejével szekálta. A lókötő Paulból törekvő hivatalnok lett, az a fajta, akit irodai munkára teremtettek, és az arcszíne idővel felvette a papír színét. Csak futólag üdvözölték egymást, alig pár szót váltottak, mert Elisabeth elesett a folyosón, és beverte a fejét a komódba. A kislány amúgy is teljesen magánkívül volt a sok izgalomtól, és úgy bömbölt, hogy a nagymama már orvosért akart küldetni. Vizes ruhát tettek a púpjára, és mindenki vigasztalta, Peter pedig, akinek része volt a balesetben, ünnepélyesen bocsánatot kért, mire Elisabeth könnyei végre elapadtak. Olyan fáradt volt, hogy majd leragadt a szeme.

– Hol fogok aludni, anya?

Charlotte felvitte az emeletre. A kis hálószoba, ahol annak idején Klarával, Ettjével és Fanny nénivel aludt, mélységesen meghatotta. Még mindig megvolt a gyerekkori rozoga ágya! Hány és hány álmot álmodott itt! Szép, sóvárgó és bánatos álmokat.

– De ez nagyon ócska, anya. És büdös is van.

– Pszt! A nagymama nagyon szomorú lesz, ha ilyeneket mondasz.

– De már nem is hall rendesen…

Charlotte segített a kislánynak levetkőzni, ráadta a hálóruháját, és még egyszer ráfújt a púpra a fején, hogy hamar elmúljon.

– Ugye, te is jössz nemsokára?

– Pár perc. Addig lent leszünk a lakószobában, hallani fogsz minket.

A lefekvés ceremóniája lerövidült, mert Elisabethnek már az esti ima alatt lecsukódott a szeme. Szuahéliül mondta, mert Hamuna így tanította meg neki. A dalt, amelyet Charlotte elénekelt, már félálomban hallgatta.

A nagymama házába még mindig nem vezették be az áramot, valószínűleg az idős asszony nem állt kötélnek. Ezért Charlotte a petróleumlámpát hagyta égve a biztonság kedvéért, hátrasimított egy tincset az alvó lánya homlokából, és próbálta a lehető leghalkabban becsukni a nyikorgó ajtót. A lépcső sötét volt, ezért a lábával kellett kitapogatnia a fokokat. Meglepődött. Annyira jól ismerte, hogy még mindig tudta, hová léphet, hogy ne recsegjen, tudta, hol állnak ki belőle szögek, hol repedt meg a fa…

– Lotte már biztosan nem akarja azt a pénzt. Mire kellene neki? Jól ment férjhez, nincs rászorulva…

Ettje hangja hallatszott ki a konyhából. De kihez beszélt? Paulhoz, akinek Charlotte kölcsönadta az öröksége egy részét? A pénzt nagypapa vette ki annak idején Charlotte apjának a vagyonából, hogy taníttassa Pault. Vajon a nagymama megőrizte a dokumentumot, amelyet erről írtak?

– Ez semmit sem jelent. A nagymama bármikor odaadhatja neki azt a nyomorult papírt. Bíróság előtt nem menne vele sokra, de nekem árthat. Az ember jó hírének gyorsan annyi, ha beszélni kezdenek róla…

Paul volt az. Charlotte megborzongott. Hideg volt a folyosón.

– Halkan! – szólt rá Ettje.

– Miért? Fent van a kislánnyal – mondta Menna. – Hogy az milyen elkényeztetett kis fruska! Hogy megjátszotta magát, amikor kiosztotta az ajándékokat! És az egészet George pénzéből vették. Fogadok, hogy Charlotténak egy vasa sincs. A legszívesebben hozzávágtam volna azokat az idétlen babákat, csak nem akartam kibabrálni a lányaimmal…

– Igazságtalan vagy…

– Te csak hallgass, Ettje! Tudom, amit tudok. A nővérem könnyek között mesélte, hogyan tette tönkre Charlotte a házasságát. Éveken át levelezett George-dzsal az az álnok kígyó. „Kedves kis Charlottém”, ilyeneket írt neki George. Marie persze látta mindkettőjük irományait…

– Elolvasta George leveleit?

– Persze, te kis naiv. A nővérem nem ostoba, idejekorán rájött, hogy az unokahúga megkörnyékezte a férjét.

– Ezt nem hiszem el!

– Szent ég! Charlotte két férjet is eltemetett. Szerinted ez normális? Aztán még George-ot is behálózta, és a nyakába varrta ezt a gyereket, aki nem is az övé! Szegény George nemsokára rájön, milyen kelepcébe került. Láttad a ruháját? A kalapját? Két kézzel szórja George pénzét. Marie-t csak sajnálni tudom. Még jó, hogy talált egy rendes férjet, miután George lapátra tette…

– Azt hittem, Marie akart válni…

– Most már tényleg muszáj mennem, Ettje. Iparkodnunk kell, húsz perc múlva indul a vonatunk. Hanna! Grete! Hol vagytok?

Charlotte meg sem próbált elbújni, amikor Menna kilépett a konyhából a folyosóra. Dermedten állt, képtelen volt megmozdulni. Így érezheti magát az, aki váratlanul jeges vízbe zuhan. Zsibbadtnak és érzéketlennek. Menna nem vette észre, mert túlságosan lekötötte, hogy begombolja a lányai kabátját, majd beterelje őket a lakószobába, ahol istenhozzádot mondtak a nagymamának. Aztán mindhárman visszatértek a folyosóra, és sietősen elbúcsúztak Ettjétől meg Paultól. Charlotte ebben a pillanatban jött rá, hogy Antje, Paul felesége is a konyhában volt.

– Jaj, Charlotte! – kiáltotta Menna, aki ekkor pillantotta meg a lépcsőn. – Elaludt a kicsi? Sajnos mennünk kell, túl késő van már a leányzóknak. Hadd öleljelek meg! Olyan jó volt látni! Majd átugrunk még, ha George is megjön. Mert megjön a napokban, ugye?

Charlotte összeszedte magát. Miért heveskedjen? Miért veszekedjen? Sehová sem vezetne. Azzal nem lehet az aljas hazugságoktól és rágalmaktól megszabadulni.

– Igen, nemsokára itt lesz. Örülni fog, hogy láthat, Menna. Jó utat!

Tényleg semmi sem változott. A meleg családi fészek tele volt tövisekkel. Tudhatta volna.

Néha Elisabethet is magával vitte, hogy meséljen neki a régi szép időkről, de a kislány sokkal nagyobb érdeklődést tanúsított az úton pöfögő automobilok, mint Charlotte történetei iránt. Az anyja megcsodált egy kitömött oroszlánfejet ebben a kirakatban? De mi érdekes volt benne? Odahaza az ültetvényen oroszlán- és leopárdbőr lógott a nappaliban, meg egy hiénafej és gnúszarvak, mert apa nagy vadász volt. Elisabethet még a Plytenbergen élő koboldok története sem csigázta fel, mert Hamuna kísértettörténetei sokkal izgalmasabbak voltak, az ő természeti lényeit látni és érezni lehetett, az erdőben és az eukaliptuszfákban lakoztak, meg a tóparti réten és a banáncserjékben. Ezek a hülye koboldok meg nem is léteztek, Peter mondta.

– Jonny is hazajön velünk – jelentette ki határozottan. – Mindenképpen látni akarja az ültetvényt meg a négereket. Nem hiszi el, hogy a szavannán igazi oroszlánok és elefántok élnek. Velünk jöhet, ugye?

– Attól tartok, hogy a szülei nem fogják elengedni, Elisabeth.

A kislány összeráncolta a homlokát, majd elhessegette az aggodalmakat, és ragyogó arccal közölte, hogy akkor elrejtik Jonnyt a nagy kofferben. Ettje néni, Peter bácsi és a testvérei meg majd meglátogathatják az ültetvényen.

Charlotte nem vitatkozott vele. Nem ez volt a megfelelő pillanat, hogy elmondja neki, nem terveznek visszatérni Német Kelet-Afrikába. George-nak igaza volt: ott is ugyanaz történt, mint Német Délnyugat-Afrikában, ahol a gyarmati urak falvakat égettek porig, kutakat temettek be, és megsemmisítették a termést, hogy letörjék a bennszülöttek lázadását. Ezzel számtalan embert ítéltek éhhalálra, másokat táborokba zártak, ahol testi-lelki betegségek végeztek velük, és reményük sem maradt egy emberhez méltó életre. Max von Roden, Elisabeth apja annak idején azt mondta: „Afrikában mindenkinek van hely: feketéknek és fehéreknek, indiaiaknak, goaiaknak és araboknak.” Charlotte hitt neki, de aztán a német kelet-afrikai maji-maji felkelés[3] kegyetlensége felnyitotta a szemét. Afrikában csak a hatalmasoknak volt hely, akik fegyverrel szereztek földet maguknak, kizsákmányolták az ásványkincseket, és leigázták az őslakosokat. Aki szembeszegült a gyarmati urakkal, az életével fizetett. Csodálta George-ot, aki fáradhatatlanul írta a cikkeit német és angol lapokba, hogy legalább a tollával harcoljon az igazságtalanság ellen. Ami Charlotténak sikerült – a szemét és a fülét befogva a Kilimandzsáró lábánál fekvő ültetvény édenkertjébe visszavonulni –, George számára lehetetlen volt. Bár Charlotte kedvéért megpróbálta, de ő látta rajta, milyen boldogtalan. Akármennyire szerette is Afrikát, akármennyire vonzotta is, keresni fognak egy másik helyet valahol a világon, Németországban vagy Angliában, vagy bárhol másutt, ahol mind a hárman nyugodt lelkiismerettel és elégedetten élhetnek.

Elisabeth, akinek eleinte nagyon hiányzott George, most már alig vesztegetett rá egy-egy gondolatot, mert más kötötte le. Még nem sok fehér gyerekkel találkozott, a játszópajtásai fekete lányok és fiúk voltak, akik készségesen teljesítették a kívánságait, hiszen bibi[4] Roden lánya volt. Charlotte arra készült, hogy a lánya Leerben lépten-nyomon zokogva fut majd hozzá, mert Ettje fiai nem lesznek hajlandóak eltűrni a zsarnokoskodását, de tévedett. A kis Elisabeth az első perctől kezdve uralkodott a három fiú felett, akik az afrikai szőke hercegnő udvartartását képezték, és egymással versengve lesték a parancsait. Bár csak délután, mert délelőtt iskolába jártak. Ilyenkor Elisabeth Antje körül lebzselt, játszott a kis Fannyval, mindenféle bolondságra megtanította, és Charlotte alig tudta rávenni, hogy megcsináljon néhány számtanfeladatot és tollbamondást. Elisabeth még nem járt iskolába, de Charlotte már egészen kis korában elkezdte tanítani, ahogy az a félreeső helyen fekvő afrikai ültetvényeken szokás volt.

Alapjában véve örült, hogy a kislány ilyen zökkenőmentesen beilleszkedett Leerben, neki magának sokkal nehezebben ment. Talán még jó is volt, hogy George ilyen sokáig elmaradt, így volt ideje rendezni a családjához fűződő viszonyát. Menna kétszínűsége nagyon bántotta, főleg azért, mert sejtelme sem volt róla. Végtére is George és Marie már nyolc éve elváltak, és – ebben Ettjének tökéletesen igaza volt – tényleg Marie akarta így. A csinos, okos fiatalasszony fogott magának egy másik férjet, egy tehetős angol nemesembert, aki fenn tudott tartani számára egy fényűző házat Londonban meg egy nagy birtokot vidéken, és akinek az életmódja jobban megfelelt Marie családi életről alkotott elképzeléseinek, mint George nyughatatlan vándorlása. Marie alapvetően elégedett lehetett, de nyilvánvalóan nem volt az.

És ami még rosszabb: a csinos Marie, az unokatestvére, akit Charlotte fiatalkorában szeretett és csodált, gonosz pletykákat terjesztett róla a háta mögött. Pedig pár hete még azt írta, hogy szívesen látja őt és Elisabethet, de a valóságban egyáltalán nem így érzett. Marie pont olyan álnok volt, mint a húga, Menna. Hogyhogy nem vette ezt észre eddig? Hová tette a szemét meg a fülét? Milyen ostoba liba volt!

De nem csak Menna volt a világon. Voltak mások is Leerben, akik szerették, és tárt karokkal fogadták. Főleg Ettje meg a nagymama. Paullal majd beszél, megmondja neki, hogy nem kéri vissza az örökségét. Úgy tervezte, hogy Mennával a jövőben barátságos, de hűvös lesz, mert már tudta, mit gondoljon róla. Marie meg legyen boldog Londonban, de ő egészen biztosan nem fog vele levelezni.

Ettje társaságát kereste, elment vele bevásárolni, hasznossá tette magát a házban és a ház körül, elbeszélgetett Antjéval, aki meglehetősen zárkózottnak és szűkszavúnak bizonyult. Amikor a kertben dolgoztak, kitettek egy széket a nagymamának, hogy nézhesse őket munka közben. Bár Grete Dirksennek már nem kellett ásnia és kapálnia, árgus szemekkel felügyelte a kerti munkákat, és ő döntötte el, hová duggassanak hagymát, hová ültessenek krumplit, és szigorúan ellenőrizte, hogy betartják-e az utasításait. Charlotte mosolyogva engedelmeskedett, és azon morfondírozott, nem örökölte-e a lánya a dédnagyanyja uralkodó természetét.

– Annak a kislánynak iskolában lenne a helye – zsémbelt az idős asszony. – Ez így nem mehet tovább, teljesen el fog kanászodni. Majd megkérdezem Grit Sandhoffot, az ő fia tanítja a kicsiket. Nagyon értelmes kislány, biztos felveszik az első osztályba. Csak húsvétkor indult.

– De még azt sem tudjuk, hol telepszünk le, nagymama. Megvárnám ezzel George-ot…

Charlotte tisztában volt vele, hogy a nagymama azt szeretné, ha Leerben maradnának, és az unokája a közelében nőne fel.

– Miért akarsz már megint elmenni? Fenn a Mühlenstraßén vannak eladó telkek. Ott építkezhetnétek. Nincs is messze, a kislány délutánonként átszaladhatna…

Ettjének is tetszett az ötlet. Emlékeztette Charlottét, hogy régen vasárnaponként meglátogatták egymást, mulatságokba és a Gallimarkt népünnepélyére jártak. Meg persze templomba, tette hozzá gyorsan, a nagymama kedvéért. Antje tétován közbevetette, hogy az építkezés biztosan költséges, de alapjában nem rossz ötlet, ha már egyszer a gyerekek ilyen jól megértik egymást.

– Ráadásul Lisa szakasztott úgy néz ki, mintha itt született volna – fűzte hozzá Ettje nevetve. – Petertől azt kérdezték az iskolában, hogy a kishúga-e.

– Persze hogy úgy néz ki, hiszen Dirksen! – vágta rá a nagymama. – Antje, mi van a babbal? Már elvetheted, nem jön fagy. Ettje, hozz csak ide egy hüvelyt!

– Igen, nagymama!

Charlotte elgondolkodva nézte a két asszonyt, és egyszeriben elment a kedve a munkától. Egyes szomszédok nem akarták elhinni, hogy Elisabeth az ő lánya. Olyan szőke és kék szemű volt. Lehetetlen, hogy a fekete hajú, borostyán szemű Charlotte az anyja. Annak a gyönyörű asszonynak, Emilynek a rossz vére, akit Ernst Dirksen kapitány annak idején Indiából hozott. Akinek az apja angol volt ugyan, az anyja azonban bennszülött.

De talán jobb is volt így, hogy Elisabethen nem látszott, hogy a nagyanyja indiai. Legalábbis itt, Leerben.

Késő délután a nagymama hosszan tett-vett a hálószobájában, aztán behívta Charlottét, és átadott neki egy összehajtogatott papírt. Azt az iratot, amelyet a nagypapa írt annak idején.

– Ami jár, az jár – mondta. – És ha neked nincs is szükséged rá, add a kislánynak!

Charlotte meghatottan hajtogatta szét a dokumentumot, és nézte a sűrűn írt sorokat, a nagyapja apró, rendezett betűit. Tisztán emlékezett arra a napra, amikor az idős férfi behívta a dolgozószobájába, hogy lassan és nyilvánvaló kelletlenséggel felolvassa neki ezt a szöveget. Paul azonban nem fejezte be a tanulmányait, megbukott a vizsgán – igazából ablakon kidobott pénz volt. Pont, mint Charlotte hozományának maradék része, az elhunyt szülei öröksége, amely akkor veszett el, amikor Christian Ohlsen üzlete csődbe ment. De mit számított ez már? Charlotte hálásan megölelte a nagymamát, és megígérte, hogy ez az irat nem fog több békétlenséget szítani a családban.

Micsoda harmónia uralkodott a nagymama lakószobájában ezen az estén! Paul könnyekig meghatódott, amikor Charlotte a szeme láttára a kis vaskályhába dobta a papírt, még meg is ölelte, és biztosította róla, hogy valamikor majd törleszteni fogja a tartozását, mert nagyon nyomja a szívét. Jelenleg is spórol, ahol csak tud, hogy egyről a kettőre jusson, Antje másállapotban van, és azt remélik, az Úr megajándékozza őket még egy gyerekkel, remélhetőleg egy fiúval. De sajnos nem biztos, mert Antje Fanny születése után kétszer is elvetélt, elég gyengécske, és kímélnie kell magát.

Charlotte ritkán látta Pault ilyen közlékenynek és bizalmasnak, és érdekesnek találta, hogy pénzzel meg lehet nyerni egy ember szívét. Antjét is mintha kicserélték volna, mosolyogva teát töltött Charlotténak, és közben buzgón elmesélte, hogy szerény örökség vár rá, mert a szüleinek csak egy kis házuk és egy szabóműhelyük van. Hozományt nem tudtak adni, mert hét gyerekük van, ő a legidősebb, és nem élnek túl jó körülmények között. Ám amikor Paul szóba hozta a vetéléseket, Antje bűntudatosan lesütötte a szemét, és elhallgatott.

Ettje, aki a szomszédban lakott, átjött a férjével, Peter Hansennel, és vehemensen a karjába zárta Charlottét, amint meghallotta, mi történt.

– Nem megmondtam, Paul? Tudtam, hogy nem fogja visszakérni a pénzt! Ismerem Lottét, áldott jó lélek…

A nagymama is elégedett volt. Ha már egyszer Charlotte nem akarja a kislánynak adni a pénzt, akkor legalább Paulnak és Antjénak származzon előnye belőle, meg persze a kis Fannynak és a jövevénynek, aki biztosan fiú lesz. Ő teljesítette a megboldogult ura akaratát, ami fontos volt neki. Csak Peter Hansen, aki évekkel ezelőtt Charlotte nagy hódolója volt, és még most is gyakran rajta felejtette a szemét, súgta oda neki, hogy se Paul, se Antje ne hallhassa meg:

– Reméljük, nem bánod meg, Lotte.

A szavait elnyelte a hangzavar, amely nőttön-nőtt, mert Hansenék hoztak egy üveg bort is. Megvitatták a nagymama tervét, Peter ajánlkozott, hogy érdeklődik a telekárak felől, és azt tanácsolta, ne gondolkodjanak sokat, Ettje pedig egy gyáros új házáról mesélt, amelynek még erkélye és oszlopos verandája is van, meg imádnivaló kertje, akár egy kis park, kőkúttal és kőszobrokkal. Aztán beszámolt róla, hogy a következő évben nagy ünnepséget csapnak Leerben a Gallimarkt fennállásának négyszázadik évfordulójára. Felvonulást szerveznek a városban, Herr Peters lesz Edzard gróf lovagi öltözetben egy paripán, az ő Henrich fia pedig a zászlóvivő.

Amikor a hangulat a tetőfokára hágott, az ajtóban megjelent a hosszú hálóruhát viselő Elisabeth, a kis Fannyval a sarkában.

– Olyan hangosak vagytok, hogy nem tudunk aludni – panaszolta morcosan. – És Fanny éhes is.

A nagymama személyesen ment ki a konyhába, hogy a voltaképpen másnap délutánra tartogatott kalácsot felszelje a két kis kedvencének. Miután a kislányok degeszre tömték magukat friss kaláccsal és tejjel, visszaparancsolták őket az ágyba, és ahogy Charlotte a falon át hallotta, Fanny kapott két nyaklevest az anyjától, amiért engedély nélkül elhagyta az ágyat. Erre Elisabeth kimászott a dunyhája alól, és átszaladt a szomszéd szobába.

– Az én hibám volt – hallotta Charlotte a lánya hangját. – Nem akart lemenni, én vittem le. Ne bántsd, Antje néni!

Kipirult arccal, de elégedetten tért vissza, kért még egy jó éjt puszit, majd a fal felé fordult, és egykettőre elaludt. Charlotte nem igazán tudta, hogy büszke vagy dühös legyen-e rá. Volt benne kurázsi, de önfejűség is, és minden körülmények között keresztülvitte az akaratát. Lehet, hogy Menna gonosz megjegyzésében, amely szerint Elisabeth egy „elkényeztetett kis fruska”, volt egy szemernyi igazság.

Korán reggel, amikor a nagymamán kívül még mindenki aludt, csengettek. Charlotte úgy érezte, sem a postással, sem a házalókkal nem dolga foglalkozni, ezért csak álomittasan átfordult a másik oldalára. Dühös lett, amikor érezte, hogy Elisabeth átmászik rajta, az ablakhoz szalad, majd félrerántja a függönyt.

– Beragadt ez a hülye ablak, anya! Nem tudom kinyitni!

– Nem is kell, Elisabeth. Majd a nagymama kimegy.

– De George az!

– Tessék?

Charlotte lerúgta magáról a dunyhát, és a lányával együtt nekifeszült a makrancos ablaknak. A megvetemedett fa makacsul ellenállt, és csak akkor engedett, amikor Charlotte kissé megemelte a szárnyat.

Tényleg George volt az. Ott állt a bejárati ajtó előtt a homokszín öltönyében, a kalapjával a kezében, és hunyorogva felmosolygott rájuk.

– Óh, felébresztettem a hölgyeket? Milyen kellemes látvány! Kócos szőke és fekete fürtök, amik biztosan ágymelegtől illatoznak…

– Te mókamester! Miért nem sürgönyöztél? És hogyhogy ilyen korán jössz?

Charlotte hallotta, ahogy a férje vidáman felnevet, majd odalent kinyílt az ajtó, és a nagymama meglepetten felkiáltott. Charlotte rohant, hogy magára kapja a ruháit, míg Elisabeth nem zsenírozta magát, és hálóingben, mezítláb szaladt le a lépcsőn. Megjött George, kettejük gyötrelmes távolléte véget ért! Charlotte kapkodva felöltözött. Egek, úgy viselkedett, mint egy szertelen fruska, aki életében először szerelmes. A pillanat nevetséges, mégis csodálatos és végtelenül értékes volt. Megadatott neki a tökéletes boldogság, ő pedig elfogadta, mert tudta, hogy az élet fukar kezekkel méri.

Amikor belépett a szobába, George a karjában tartotta Elisabethet, aki izgatottan magyarázott neki, de a férfi pillantása Charlottéra szegeződött. A szürke szemében most is az a kifejezés tükröződött, amely lány korában elvarázsolta Charlottét: mintha kitartóan igyekezett volna a dolgok mögé látni, és felfedezni azt, ami mindenki más számára láthatatlan.

– Csak most tudtam jönni – mondta, és letette a kislányt. – Annyi idegesítő emberrel találkoztam, és annyi üres fecsegést hallgattam, hogy kész időpocsékolás volt az egész. Az egyetlen jó dolog a kiruccanásomban az a felismerés volt, hogy nélküled nem boldogulok, Charlotte.

Magához húzta, és a csókjában több érzékiség volt, mint amennyit Charlotte a nagymama szeme láttára meg mert volna engedni magának, de ez pillanatnyilag nem érdekelte. Érezte a férfi testének melegét és a szapora szívverését. Neki is borzasztóan hiányzott George, és ez mámorító volt. Nehezére esett kibontakoznia a karjából. Kelletlenül szétváltak, de továbbra is fogták egymás kezét. Bár mindketten szerettek volna gyengéd dolgokat mondani egymásnak, George csak annyit kérdezett, hogy teltek a napjaik Leerben.

– Jaj, nagyon jó volt viszontlátni a családot! Olyan szívélyesen fogadtak minket, hogy még mindig meg vagyok hatódva…

A férfi elmosolyodott. Hallotta Charlotte hangján, hogy ez csak a fele az igazságnak.

– Szívből örülök. Már aggódtam, hogy unatkozol…

Ekkor a nagymama magához ragadta az irányítást. Itt volt George Johanssen, ő pedig pont, mint annak idején, amikor Angliából jött látogatóba hozzájuk, nem kímélt sem pénzt, sem fáradságot, hogy megvendégelje. A férfi varázsa ennyi év és a Marie-tól való válás után sem hagyta hidegen az idős asszonyt. Antjét, aki közben felöltözött, rögvest kiküldte a konyhába, és Charlotténak meg Elisabethnek is talált munkát, míg Paulnak, aki már indult volna a hivatalba, a langyos májusi idő ellenére be kellett gyújtania a lakószobában, és szóval kellett tartania George-ot, amíg a reggeli elkészül. George azon kérését, hogy miatta ne csapjanak ekkora felhajtást, elengedte a füle mellett.

Reggeli közben, amelyre Ettje is átszaladt a szomszédból, George a főváros, Berlin csodáiról mesélt, ahol bérkocsikon és villamosokon kívül számtalan automobil furikázik az utakon, meg omnibuszok, amelyeket nem lovak húznak, hanem az automobilokhoz hasonlóan motor hajtja őket. Ezek a járművek akkora zajt csapnak, hogy az utasok alig értik egymás szavát. Nem, a császárral nem találkozott, de sok tiszttel és elegáns hölggyel igen, látott nagyszabású díszszemléket és kék-fehér matrózruhás fiatalokat. A család szokás szerint tátott szájjal csüngött minden szaván. Vajon hogyan nyerte meg George mindenki szívét ilyen jelentéktelen locsogással? Beszéd közben olykor Charlottéra pillantott, és a tekintete időnként vidám, időnként kérdő és egyre aggodalmasabb volt.

A reggeli a nagymama legnagyobb megelégedésével ért véget, főleg mivel George megdicsérte a házi lekvárt meg a finom teát, és odavolt a külön neki sütött palacsintáért. Ettje meghívta őket ebédre, délutánra pedig azt tervezték, hogy a nagymama kertjében fogyasztják el a kávét és a süteményt, ha az időjárás kegyes lesz hozzájuk. Másnap vasárnap volt, amikor is biztosan átjön Menna a férjével és a lányaival, hiszen már napok óta égtek a vágytól, hogy viszontlássák George-ot…

– Sétálunk egyet a feleségemmel a városban – jelentette be George reggeli után, amivel keresztülhúzta a nagymama terveit, aki arra számított, hogy délelőtt szundít egyet, végtére is az egész éjszakát a vonaton töltötte.

Elisabeth, aki nem szeretett sétálni, fontolóra vette a dolgot, majd inkább átment Ettjével a szomszédba, hogy segítsen zöldséget pucolni. Meg egyébként is Jonny mindjárt hazajön az iskolából!

Charlotte és George kilépett a házból. Szapora léptekkel végigmentek az Ulrichsstraßén, nem néztek sem jobbra, sem balra, és csak akkor lassítottak, amikor bekanyarodtak a Mühlenstraßéra. Végül megálltak, és egymásra pillantottak. George csillogó szemmel elnevette magát.

– Mint akik menekülnek…

– A palacsinta, a káposzta és a véres hurka elől.

– Igen, de attól tartok, utol fognak érni minket.

George átkarolta Charlotte vállát, és így ballagtak tovább. Bal oldalon a házak között időnként megcsillant a Leda vize a májusi napfényben, a Nesse zöldellt az árusbódék körül, az előkertekben pedig nyíltak a katonás sorokba ültetett árvácskák és körömvirágok. A szélmalmok lapátjai zörögve, nyikorogva forogtak, mintha köszönteni akarnák őket. Milyen más volt George oldalán végigsétálni az ismerős utcákon! A jelenléte kiseperte a sűrű ködként rátelepedő emlékeket, a karja melegítette, a jókedve új, boldog fénnyel ragyogta be a szürke várost.

Lementek egy mellékutcán a folyóhoz, ahol leültek egy szilfa alá, és nézték az arra haladó vitorlásokat meg uszályokat. A közelben gyerekek rajcsúroztak, közben néha hajba kaptak, egy kis háznál kék ingek és fehér alsók lobogtak a szárítókötélen.

– Szóval szeretnél telket venni a Mühlenstraßén és építkezni – mosolygott George, és elhessegetett egy legyet a térdéről.

– Istenem, dehogy!

– Én meg már azt hittem, eldöntött dolog – kötekedett a férfi. – Legalábbis a nagyanyád azt mondta.

Charlotte mosolyogva megrázta a fejét, és nekidőlt a férjének. Pont olyan kevéssé akart Leerben élni, mint amennyire George Londonban.

A férfi Berlinről mesélt, ahol ismeretségeket kötött, azonos nézetű emberekkel találkozott, és megírta egy új könyv vázlatát. Nagyon is lehetséges, hogy a gyarmati politika új fordulatot vesz, sokan vérmes reményeket fűztek Bernhard Dernburghoz, az új gyarmatügyi osztályvezetőhöz. Bár George kételkedett mindebben, hiszen Dernburg bankár volt, korábban a Kereskedelmi és Ipari Bank élén állt, amiből sejteni lehetett, milyen szándékai vannak a gyarmatokkal. Mindenesetre azt tervezte, hogy beutazza Kelet-Afrikát, ami annak a jele, hogy komolyan veszi a feladatát.

Charlotte szívében felcsillant a remény, de hallgatott. Afrika messze volt, és nem vezetett vissza út.

– Berlin gyönyörű város, Charlotte. Tetszene neked, és Elisabethnek is sok lehetősége lenne. Vannak szép tavak és kertvárosi részek, kibérelhetnénk egy házat, és beírathatnánk Elisabethet az iskolába…

– Nem. Nem szeretnék Berlinbe menni, George…

A férfi egy pillanatig zavartan rábámult, majd leesett neki a tantusz.

– Max testvére és a neje évek óta nem jelentkezett. És Elisabeth nagyszülei sem hallattak magukról…

– Az nem számít – kötötte az ebet a karóhoz Charlotte. – Max halála után a testvére kérvényezte, hogy ő lehessen Elisabeth gyámja. A család a brandenburgi birtokára akarta hozatni. Mert egy Von Roden nem nőhet fel Afrikában négerek és majmok között! Nem, ezek az emberek nem tudhatják meg, hogy a lányom Németországban van!

George nagy levegőt vett, és Charlotte érezte rajta, milyen feszült lett ettől. Hirtelen szakadék nyílt kettőjük között. Charlotte az előbb még a világ végére is hajlandó lett volna követni a férfit, de most közéjük állt valami. A gyermeke. A csodálatos kislánya, akit semmilyen körülmények között sem veszíthetett el, és aki semmiképpen sem kerülhetett az elhunyt férje családjához. Akikkel Max már réges-régen megszakított minden kapcsolatot.

– Örökbe fogadhatnám – vetette fel George.

– Ez nagyszerű ötlet! – hatódott meg Charlotte. – De az nem bonyolult és hosszadalmas procedúra?

Az aggodalmai nem voltak alaptalanok. George brit volt, és a házassága révén Charlotte is megkapta a brit állampolgárságot. Elisabeth viszont, mint az elhunyt apja, német.

– Nem akarsz inkább visszatérni Kairóba? – próbált valamiféle megoldást találni Charlotte. – Szerintem ott csodás életünk lehetne.

George elvigyorodott, és mivel a játszó gyerekeken kívül senki sem volt a közelben, előbb arcon, majd szájon csókolta a feleségét.

– Szeretnél áttevegelni a sivatagon, nem igaz? Valld be, hogy még mindig izgat!

– Ez a te bűnöd, George. Ha nem küldted volna azokat a varázslatos leveleket és kéziratokat…

– Te hízelegsz!

Nevetve magához húzta Charlottét, és szorosan átölelte, majd megint elkomolyodott. Hontalanok voltak, gyökértelenek, és próbáltak megfelelő talajt találni, ahol megvethetik a lábukat.

– Nekem mindegy, Charlotte. Ott vagyok boldog, ahol te is. De szerintem Elisabethnek német iskolába kellene járnia.

Vagyis marad Németország. Mert alapjában véve George-nak igaza volt.

– Mondj egy helyet! – kérte.

Charlotte tétovázott, a lábával kis köröket rajzolt a zsenge fűbe, amely azonnal újra felegyenesedett.

– Emden?

Régen ott élt a szüleivel és az öccsével. Nem volt túl messze Leertől, így a nagymama láthatta volna Elisabethet néhanapján, és Ettje is meglátogathatta volna őket. Részesülhettek volna a családi fészek melegéből, még ha csak távolról is. Menna pedig nem járt volna folyton a nyakukra.

– Legyen! – kiáltott fel George megkönnyebbülten. – Felőlem! Pont úgy megteszi, mint bármelyik másik város.

[1] gyermekdal (szuahéli)

[2] Háromszög alakú, olajban sült, töltött tésztabatyu.

[3] A Mkwawa által vezetett, 1905-től 1907-ig tartó, úgynevezett maji-maji felkelést a német gyarmati urak százhúszezer afrikai élete árán verték le. A maji szuahéli szó jelentése: víz.

[4] asszony, hölgy (szuahéli)

1906 októbere

A szürke felhők menekülő madárrajként vonultak át az égen, összebújtak és szétváltak, majd ólomszálakra bomlottak. Csak nagy ritkán hagyták, hogy a nap beragyogja az emdeni kikötőt, ezért a víz pont olyan komor volt, mint az ég, és a Delftben kikötött halászcsónakok szomorú foglyoknak tűntek Charlotte szemében. A tenger messze volt. Az Ems a tavak és a csatornák, a gyárkémények és az emelődaruk útvesztőjén túl tört utat magának a Dollart-öblön át az Északi-tenger felé. A vizén gőzhajók és teherdaruk úsztak, felette pedig sirályok repkedtek, a levegő bátor, szabad vándorai. Charlotte azonban nem tarthatott velük.

Biztosan az ősz hangolta így le. A kikötő felől fújó, erős szél akadálytalanul süvített át a városon, tépte az emberek ruháját, és Charlotte kénytelen volt fogni a kalapját. Amikor sietős léptekkel átszaladt a városházához, egy kétkerekű taligát toló fiú jött szembe vele. Tiszta erőből nekifeszült a kocsijának, és olyan mélyen a szemébe húzta a sapkáját, hogy az arcát alig lehetett látni. Charlotte örült, amikor elérte a védelmet nyújtó házsort, vacogva feltűrte a gallérját, és szemügyre vette a boltok kirakatát. Emdenben remek üzletek voltak, angol szövetet és spanyol bort, a legújabb könyveket és folyóiratokat, a világ minden szegletéből származó finomságokat meg mindenféle csinos kis holmit kínáltak, a gyöngyös ernyőjű lámpáktól kezdve a festett dohányszelencéken át egészen a kecses teáscsészékig és porcelán csecsebecsékig. Különös volt, hogy a nagy, régi patríciusházak látványától rég elfeledett emlékek jutottak az eszébe. A törékeny, fekete hajú anyja, amint vacogva összehúzza magán a kabátját. Lehet, hogy együtt álltak ez előtt a bolt előtt, és csodálták a rózsás tányérokat meg a színes porcelánangyalokat a kirakatban? Ám amilyen gyorsan megjelentek a képek a lelki szemei előtt, olyan gyorsan el is enyésztek.

A terhesség, gondolta mosolyogva. Amikor Elisabethet várta, akkor is gyakran lepték meg gyerekkori emlékek.

Lehet, hogy meg kellene vennie ezt a festett viaszangyalt? Jaj, dehogy, George kinevetné érte. Valószínűleg már türelmetlenül várta a szép kis házukban az Osterstraßén, mint mindig, amikor Charlotte túl sokat időzött a városban, és megpakolva tért haza. Szerinte nem lett volna szabad cipekednie, csak rövid sétákat kellett volna tennie, ebéd után pedig ledőlhetett, olvashatott, levelet írhatott vagy zongorázhatott volna, végtére is ezért vette neki a hangszert. Igaz, a terhessége nem volt problémamentes, voltak fájdalmai, sőt vérzett is egy kicsit, de ennek már vége, a negyedik hónapban járt, és egészségesnek érezte magát. Ajándéknak fogta fel, hogy – harminchat évesen – megint gyereke születik. Ez a kicsi a szerelmük beteljesülése lesz, sőt még annál is több: a szerelmük diadala. George, aki nem láthatta a Londonban élő fiát és lányát, ismét apa lesz, és ezúttal senki sem szakíthatja el a gyermekétől. Charlotte jóvá fogja tenni, amit Marie vétett ellene.

Egy pillanatig habozott, és fontolóra vette, hogy ne vásárolja-e meg legalább a vattával bélelt, álomszép, sötét- és világoszöld borostyánlevél mintájú teamelegítőt, de végül századszorra is meggyőzte magát, hogy nem szórhatja könnyelműen George pénzét. Bár a férfi sosem tett érte szemrehányást. Ellenkezőleg, mosolyogva figyelte, hogyan tölti meg Charlotte a bérelt házat mindenféle helyes kis csecsebecsével. Ha együtt mentek be a városba, be-betért a boltokba, hogy könyvet, ékszert vagy kottafüzetet vegyen neki. Az időközben már iskolába járó Elisabethtel is bőkezű volt, túlságosan is: szabályosan elkényeztette.

Amikor a nagy templomban delet harangoztak, és a szél a városra hintette az első esőcseppeket, Charlotte úgy döntött, hogy gyorsan hazamegy. Két, iskolai egyenruhát és piros sapkát viselő fiú futott el mellette; szerda volt, ilyenkor a gimnáziumban nem volt tanítás délután, és az elemi iskolába járó Elisabethért is hamarosan elindult a szobalány. Elisabeth mindig tele volt élményekkel, amikor hazaért, és Charlotte fontosnak tartotta, hogy türelmesen meghallgassa, és szükség esetén segítsen neki, vagy ráncba szedje. Bár a kislány meglepő gyorsasággal szokott bele az új helyzetbe, a várakozásoknak megfelelően messze megelőzte az osztálytársait, ezért unta a tanórákat, és mindenféle csínytevésen törte a fejét. De Charlottét ennél sokkal jobban aggasztotta, hogy a lánya olyan barátnőkkel és csodálókkal vette körül magát, akik felnéztek rá, és ezzel kivívta az egyik osztálytársnője irigységét. Jule Böttcher, becenevén Julchen, egy tehetős és befolyásos emdeni tanácsos lánya volt. Pillanatnyilag az osztályban háború dúlt, a társaság egyik fele Elisabeth von Roden pártján állt, a másik az ellenlábasáén, akit Elisabeth csak „nagyképű libának” hívott. A részleteket Charlotte nem mindig tudta kiszedni a kislányból, csak az volt biztos, hogy a két gyerek elkeseredett küzdelmet vívott.

– Nem segíthetsz neki – mondta George Charlotte legnagyobb meglepetésére. – Meg kell tanulnia, meddig mehet el. Miután összemérték az erejüket, akár legjobb barátnők is lehetnek Jule Böttcherrel.

Charlotte persze tudta, hogy George azt szeretné, ha távol tartaná magát az izgalmaktól, ezért bagatellizálta a dolgokat. De a helyzet nem volt ennyire egyszerű. Elisabeth nagyon feszült volt, és ezért nyugtalanul aludt. Pár hete, pont a hetedik születésnapján komoly torokgyulladással és magas lázzal nyomta az ágyat. Ha ez a háborúskodás tovább folyik, beszélnie kell a tanárral.

Csuromvizesen és a sietségtől kifulladva fordult be az Osterstraßéra, de legalább hátszele volt. A ház, amelyet béreltek, egy kétemeletes, piros cseréptetős, keskeny, magas ablakos téglaépület volt, amelynek előkertjében hatalmas, rozsdás vasmacska hevert. Egy kapitány építtette évekkel korábban, és most a fia tulajdonában állt, aki nem akart megválni tőle, és örült, hogy talált bérlőket. Az első emdeni látogatásukkor a nagymama azt a házat is megmutatta Charlotténak, ahol régen a szüleivel és az öccsével élt. Nem volt messze a mostani otthonuktól, és eléggé hasonlított is rá, de Charlotténak különös módon nem voltak emlékei róla.

A fehérre lakkozott bejárati ajtó előtt meg kellett állnia egy pillanatra, hogy kifújja magát, és csillapodjon a szívdobogása. Amikor belépett a folyosóra, a szobalány, Stine kiszaladt a konyhából, ügyetlenül pukedlizett – vajon ki tanította meg erre az ostobaságra? –, és bejelentette, hogy Elisabeth a gyerekszobában van, de senkit sem akar látni, és ebédelni sem hajlandó.

– Beteg?

A szobalány fiatal volt, vaskos és kissé esetlen, egy heringhalász lánya, és előszeretettel kulcsolta össze a széles, vörös kezét a háta mögött. De nem volt buta, volt érzéke az emberekhez és az állatokhoz.

– Nem, nagyságos asszonyom. Csak valamit nagyon a szívére vett. Földhöz vágta az iskolatáskáját, és most az ágyán bőg.

Charlotte egy sóhajjal levette a kesztyűjét, és átadta a szobalánynak az átázott kabátját.

– Megjött már a posta?

– A nagyságos úr íróasztalán van.

– Köszönöm, Stine. Megteríthetsz.

A lány bólintott, majd szemlátomást hezitált, hogy feltegyen-e még egy kérdést.

– Három személyre – mondta Charlotte, aki kitalálta a bizonytalansága okát. – Beszélek a fejével, le fog jönni.

A gyerekszoba csukott ajtaja mögül valóban szipogás hallatszott ki. Charlotte anyai szíve összeszorult. Kiszakította a lányát a paradicsomból, megfosztotta a Kilimandzsáró lábánál fekvő ültetvényen élt szabad élettől, és elválasztotta a szerető dajkájától, Hamunától. Nem csoda, hogy boldogtalan volt, és folyton bajba került…

– Charlotte!

George lépett ki a dolgozószobájából. Levette az aranykeretes szemüvegét, amelyet egy ideje olvasáshoz viselt, és szemrehányó pillantást vetett a feleségére. Aztán átkarolta a vállát, és finoman megcsókolta az arcát. Újabban megint szakállt növesztett, hiába mondta neki Charlotte, hogy borzasztóan csiklandozza.

– Már megint ilyen sokat gyalogoltál ebben a szeles, esős időben – dorgálta George. – Csuromvíz vagy, én indiai hercegnőm. Ülj le, és harapj valamit, nehogy éhen maradjon a kisbabánk…

– Csak még benézek Elisabethhez…

– Szó sem lehet róla. Most rögtön ülj le, majd én beszélek a bájos kis zsarnokunkkal!

– Nem zsarnok, George!

– Csak egy kicsit – mosolyodott el a férfi. – És valószínűleg bukott zsarnok. De majd túlteszi magát rajta. Az életben nem nyerhetünk mindig.

Charlotte nem mondta el neki, hogy titokban magát ostorozza. Nem akarta, hogy George-nak rossz legyen a lelkiismerete, mert az ő kedvéért hagyták el Afrikát. Charlotte ragaszkodott hozzá, hogy teljesüljön ez a kívánsága, bármennyire nehezére esett is.

Az étkezőben Stine még mindig a tányérokat és az evőeszközöket pakolta ki a fehér abroszra, rendkívül körülményesen. A vázát az őszirózsákkal, amelyeket George előző nap a piacon vett, a tálalóra állította. Mindig lelkiismeretesen végezte a feladatait, de rettentő lassú volt, ami Charlotténak az idegeire ment. Pedig a fekete alkalmazottaival szemben gyakran sokkal türelmesebbnek kellett lennie, de ők szeretetteljes ragaszkodással és jókedvvel hálálták ezt meg. De nem, igazságtalan, nem szabad Stinét sürgetnie!

Inkább átment a dolgozószobába, hogy megnézze a postát. George már rendszerezte a leveleket, és a neki szólókat felnyitotta. Az asztalon két újság is hevert még szalaggal átkötve, mellettük pedig két boríték Charlotte Johanssennek címezve. Azonnal felismerte a kézírást: az egyiken Klara gyöngybetűi ékeskedtek, ezt Dar es-Salaamban adták fel, a másik Jacob Götztől jött, a Kilimandzsárónál fekvő ültetvény egyik intézőjétől. A Kassel környékéről származó német korábban az Usambara-hegység egyik kávéültetvényén dolgozott a legjobb barátjával, Willi Guckesszel, majd mindketten Von Rodenék szolgálatába álltak. Charlotte örült, hogy ilyen hűséges és szorgalmas intézőket találtak.

Először Klara levelét bontotta ki. A másik várhatott, valószínűleg az idei terméshozam elszámolásáról szólt, vagy talán új épületek felhúzásáról, esetleg valamiféle tervekről, amelyeket az intézők folyton-folyvást kovácsoltak.

Stine kifényesítette az ezüst papírkést, egészen biztosan titokban, mert George íróasztalát Charlottén kívül senki sem közelíthette meg. A borítékból rajzok potyogtak ki, amelyek az Immanuel-foki pálmaligetet, az új melléképületekkel kiegészített missziót és a tanórán részt vevő bennszülött gyerekeket ábrázolták. A kilátást az evangélikus misszió apró szobájának ablakából, ahol Klara már hónapok óta élt a férjével és a kis Samuellel. Az immáron tizenöt hónapos kisfiút is lerajzolta: törékeny gyerek volt, nagy, kissé karikás szemmel, amely komolyan és furcsa módon bölcsen tekintett a világra. A férjét, Peter Siegel misszionáriust ezúttal nem örökítette meg.

Charlotte halk sóhajjal magához húzta a párnázott széket, egy darabig George gyerekszobából kiszűrődő hangját hallgatta aggodalmasan, majd elkezdte olvasni Klara levelét. A beszámoló szokás szerint olyan volt, mint valami felszínes lektűr, már-már vidám, de Charlotte túl jól ismerte az unokahúgát. A sorok között rejlett az igazság. Samuel már rendesen eszik, és makkegészséges. Miért, idáig nem evett rendesen? És beteg volt? Klara a korábbi leveleiben nem említett ilyesmit. Peter Siegel is jól van, és minden erejével azon fáradozik, hogy támogassa a misszió alkalmazottait a mindennapos munkájukban. Klara férje a nalienei missziót ért támadás után sokáig betegen feküdt, zavart volt, és hetekig nem lehetett vele szót érteni. Charlotte már attól tartott, hogy soha többé nem dolgozhat misszionáriusként, és George-nak is voltak kétségei. De Peternek esze ágában sem volt visszatérni Németországba, ezt Klara többször is hangoztatta. Úgy tűnt, hogy most egyszerűbb munkákat végez a misszióban, ami mindenképpen előrelépés. De hosszú távon nem megoldás a kis család számára.

Elgondolkodva szemlélte a rajzokat, és azon tűnődött, miért küld Klara mindig ilyen képeket. Hát nem tudja, hogy a karcsú pálmákkal, a fekete bennszülöttekkel és a hatalmas óceánnal csak fájdítja Charlotte szívét? Klara ügyesen rajzolt, képes volt pár vonással ábrázolni egy tájat, és Charlotte szinte látta a hullámok csapdosását, érezte az afrikai nap forróságát.

– Anya! Együnk! A leves már az asztalon van.

George csodát művelt! Bár Elisabeth arca még elég piros volt, a szeme pedig duzzadt, a vékony kis hangja ünnepélyesen csengett.

– Jövök, szívem!

– Jaj, ne, már megint árpadaraleves! – nyafogott a gyerek, amint Charlotte felemelte a tál fedelét.

George tettetett komolysággal ült asztalhoz, és hajtogatta szét a szalvétáját, de Charlotte látta rajta, hogy elégedett magával. Miközben Elisabeth komoran kanalazta a levesét – legalább egy fél merőkanállal kötelező volt megennie, akkor is, ha nem ízlett neki –, Charlotte az abrosz lelógó széle alatt George térdére csúsztatta a kezét. Egy darabig lényegtelen dolgokról csevegtek: George-nak elfogyott a tintája, a kertben össze kell gereblyézni a lehullott leveleket, a szakácsnő szabadnapot kért, mert a testvére férjhez megy Brémában.

– Mégis megyek holnap iskolába! – tört ki egyszer csak Elisabethből mindenféle bevezetés nélkül.

George hallgatott, mintha a dolognak semmi jelentősége sem lenne, és vett magának két szelet sült húst a tálról. De Charlotte nem tudta tovább visszafogni magát.

– És miért nem akartál menni?

– Mert mindenki Idával van, velem meg senki.

– Nem kellene inkább szövetkeznetek?

Elisabeth nem válaszolt, csak buzgón rágott. De az összehúzott szeme és az összeráncolt homloka egyértelműen elárulta, hogy nincsenek békés szándékai. Legalábbis egyelőre.

– De lehet – dünnyögte, és lenyelte a falatot. – Ha máshogy nem megy.

Charlotte megkönnyebbült valamelyest, de azért még mindig aggódott. Elisabeth másnap a győztes ellenfele szemébe akart nézni, ami rettentő bátor dolog volt a részéről. Bár veszített, nem futott el, hanem emelt fővel ki akart állni mindenki elé. Charlotténak Max, a kislány apja jutott az eszébe, aki vérre menő küzdelmet folytatott a családjával, majd kivándorolt Német Kelet-Afrikába. Max egész életében bátran szembenézett a veszélyekkel, de a szüleivel és a testvérével sosem volt képes kibékülni. Lehet, hogy amikor az embernek saját magával kell szembeszállnia, másféle bátorságra van szüksége, nem arra a halált megvető fajtára.

– Klara írt, és küldött egy csomó szép rajzot is… – újságolta Charlotte, hogy elterelje a gondolatait.

– Sammi még mindig olyan csúnya? – kérdezte Elisabeth kíváncsian. – Még mindig nincs haja? Ő a legcsúnyább gyerek az egész világon…

– Nem szabad ilyet mondani rá, Elisabeth! – feddte meg Charlotte, miközben George nem zavartatva magát, elvigyorodott.

– Miért nem? Nem hallják. Ettje néni is mondta, hogy Sammi nagyon sovány…

– Ettje fiaihoz képest tényleg elég törékeny – értett egyet George a mostohalányával. – De egy nagy csatát már megnyert. Az élet és a halál harcát…

Klara fia nem sokkal azelőtt jött a világra, hogy a fekete felkelők megtámadták a missziót, és csak George kiváló orvosi képességeinek köszönhette, hogy élve született. Farfekvéses volt, a köldökzsinór a nyakára tekeredett, és kis híján Klara is belehalt a szülésbe. Az első napjait e világon a kis Samuel a bozótban töltötte, ahová a felkelők a támadás során megsebesült Siegel misszionáriust a családjával és egy fekete szolgálóval együtt kiűzték. Óriási szerencséjük volt, hogy a németeket szolgáló aszkaricsapatok[5] időben megtalálták, és Kilwa Kivinjébe vitték őket.

– Remélem, Klara néni nem látogat meg minket – közölte Elisabeth olyan részvéttelenül, ahogy arra csak a gyerekek képesek. – Különben a végén még el kell vinnem sétálni Samuelt, ami szörnyű lenne.

A kislány ebéd után kíváncsian rávetette magát Klara néni rajzaira, kritizálta és csodálta őket, megkérdezte, mikor akarja az anyja megírni a választ, majd berohant a gyerekszobába, és kihozta a rég elfeledett rajztömbjét. Klara néni minden levelében megdicsérte az alkotásait, ezért rögtön munkához is akart látni.

George makacsul ragaszkodott hozzá, hogy Charlotte ledőljön egy órácskára a nappaliban, amíg ő a könyvén dolgozik, és este majd odaadja neki a szöveget kijavításra.

– Sétálni úgysem mehetünk, esik az eső – mondta, miközben betakarta egy puha gyapjútakaróval. – Kész szerencse, hogy itt ez a vasmacska a kertben, így legalább nem mossa el a házat a víz.

A kertben heverő vasmonstrumot tíz férfi is alig bírta volna felemelni. Régen egy büszke háromárbócos horgonya volt, amelyet a gőzhajók megjelenésével a hajózási vállalat gazdaságtalannak minősített, és nyugdíjazott. A kapitány, akinek a házában laktak, évekkel ezelőtt valószínűleg ennek a vitorlásnak volt a parancsnoka, és nosztalgiából őrizte meg a vasmacskát.

– Kérlek, add ide az újságokat és Jacob levelét! – szólt Charlotte, aki mindig unta a kényszerű pihenőt.

– Most ne olvass, hanem pihenj! – parancsolt rá a férje, és a homlokát komikusan ráncolva elhagyta a szobát.

Charlotte szíve még mindig gyorsabban vert a megszokottnál: tulajdonképpen fáradt volt, mégsem tudott lazítani. Minden terhesség más, gondolta, és behunyta a szemét, hogy megnyugodjon. Az intézője levelét később is ráér elolvasni.

Hallotta, ahogy George halkan bemegy a dolgozószobájába. Lent a konyhában zörgött egy bádogvödör, és kinyílt a kertbe vezető hátsó ajtó. Stine valószínűleg az eső ellenére kivitte a zöldségmaradékot a komposzthalomra. Elisabeth szobájában teljes volt a csend.

– Mit szólnál, ha Klara néhány rajzát is belevenném a könyvembe? – kérdezte George, amikor visszatért, és végre odaadta neki az újságokat és a levelet. – Persze fizetnék neki értük, ez magától értetődik.

Charlotte elmosolyodott. George újra meg újra felajánlotta, hogy támogatja Klarát és Petert anyagilag, de Charlotte tudta, hogy az unokahúga visszautasítaná.

– Rettenetesen büszke lenne, szívem. De ismered, egy pfenniget sem fog elfogadni.

– De a grafikusokat meg szokták fizetni.

– Hogyne. De Klarának sajnos semmi üzleti érzéke, mindig minden képét elajándékozza. Aggódom értük. Úgy tűnik, Peter még mindig nem heverte ki a támadást.

– Ne rágódj ilyeneken, Charlotte! A berlini misszió majd gondoskodik róluk.

A férfi megigazította a takarót, és arcon csókolta Charlottét, mielőtt visszatért volna az íróasztalához. A nappali ajtaját nyitva hagyta, hogy olykor-olykor átnézhessen, és egy futó mosolyt küldhessen a felesége felé.

Jó volt George-dzsal együtt élni. A legboldogabb órák este jöttek el, amikor a szövegeket csiszolgatták. Charlotte alámerült a férfi gondolatainak varázslatos világában, osztozott a küzdelmeiben és a reményeiben, hagyta, hogy megbabonázzák a leírásai, de közben sejtette, hogy George egy álmodozó, aki egész életében egy olyan paradicsomért harcol, amely nem illik e világhoz. De hová lenne a világ álmodozók nélkül?

Levette a szalagot a Deutsch-Ostafrikanische Zeitungról, amelyet egy bizonyos Willy von Roy adott ki néhány éve Dar es-Salaamban, de miután elolvasta a főcímeket, félre is tette. Távoli dolgok voltak ezek, kívül estek a hatókörén, jobb volt nem is foglalkozni velük.

A másik lapot, a Zeitschrift für Tuberkulosét, amelyet George járatott, és egy bizonyos Lydia Rabinowitsch-Kempner adott ki, ki sem bontotta, hanem inkább a borítékot tépte fel.

Legnagyobb meglepetésére három levelet talált benne különböző kézírással. Az egyik Jacob Götztől jött, a másik, amelyet csúnya macskakaparással szuahéliül írtak, szemlátomást Hamunától. Vajon ki írta meg helyette? Miért nem Willi Gluckest kérte meg, aki egyébként le szokta jegyezni az ő és Sadalla üzeneteit? A legrejtélyesebb azonban a harmadik levél volt, amely egy búr földművestől, Josef Voschtól érkezett, aki három éve telepedett le az ültetvény közelében.

Charlotte keze egyszeriben annyira remegni kezdett, hogy alig bírta kibetűzni Jacob rövid üzenetét.

Tisztelt Frau von Roden!

Még nem készítettem el az elszámolást, mert egyelőre nem tudom megbecsülni a kárt, amely a raktárban kiütött tűz során keletkezett. Zajlanak a munkálatok, és hamarosan elküldöm a számokat. Keveset esett, ami jót tett a szizálnak. Ki kellett vágnunk néhány fát deszkának, és szögre meg szögesdrótra is szükségünk volt. Mindent őriztetek, főleg éjjel, mert sosem lehet tudni.

Mellékelem Josef Vosch levelét. Ő kért meg rá, mert nem tudja a németországi címét, én pedig nem akartam megadni neki. De szeretném, ha eljutna magához az üzenete.

Tisztelettel:

Jacob Götz

Charlotte többször is elolvasta a sorokat, de nem lett okosabb. Jacob sosem fogalmazott választékosan, mert egyszerű ember volt magasabb iskolai végzettség nélkül, de eddig értelmes és logikus leveleket írt. Ez a mostani viszont nagyon kusza lett. Kigyulladt a raktár? De hát hogy történhetett ez meg? Megsérült valaki? Mi pusztult el a tűzben, csak nem a már becsomagolt szizál? És miért nem akarta Jacob megadni a címét a búrnak?

Bizonytalanul George-ra sandított, aki teljesen elmerült a munkájában. Úgy döntött, nem zavarja, és fogta a másik levelet. Josef Vosch hibásan írt ugyan németül, de a mondanivalója világos volt. A búr sajnálatát fejezte ki az ültetvényén történt tragikus baleset miatt, és rögtön jelentős összeget ajánlott a birtokért. A nagyvonalúságát azzal indokolta, hogy az ültetvény fekvése kedvező számára, hiszen közvetlenül a szomszédban van, így össze tudná vonni a magáéval.

Charlottét rosszul érintette az ajánlat. Persze tavasszal, amikor Németországba jöttek, megfordult a fejében, hogy eladja az ültetvényt, de most jobban ragaszkodott ehhez a kis afrikai földdarabhoz, mint valaha. Max minden erejét az ültetvénynek szentelte, ez volt Elisabeth öröksége, és a kislány az otthonának tekintette. Nem, nem adja el, ennek a szikár, zsugori Josef Voschnak meg végképp nem, aki mindig szenteskedik, de valójában a kapzsiság hajtja. Semmi szín alatt sem engedi át a földjét ennek a kellemetlen alaknak, akkor sem, ha aranyban méri ki az árát. Hogy jön egyáltalán ahhoz, hogy ilyen ajánlatot tegyen neki?

Elszorult a mellkasa, és alig kapott levegőt. Próbált megnyugodni, azt kívánta, bárcsak elmúlna már ez a nyavalyás szívdobogás. Meg hát mi volt olyan szokatlan ebben az ajánlatban? Vosch már régóta azon fáradozott, hogy növelje a birtokát, és most, hogy Charlotte visszatért Németországba, valószínűleg arra számított, hogy jó eséllyel megveheti az ültetvényét. Az üzlet az üzlet, gyorsnak kell lenni, és kíméletlennek. Ezt ő maga is jól tudta, végtére is boltot vezetett, és rátermett kereskedő volt.

Elgondolkodva fogta Hamuna levelét. Átfutott a fején, hogy behívja Elisabethet, mert Hamuna levelei többnyire a kis kedvencének szóltak, bibi Roden kislányának, aki olyan végtelenül hiányzott neki. De az idegen, cirkalmas kézírás eltántorította ettől.

Drága bibi Rodennek, nagyságos asszonyunknak, aki mindig odaadóan gondoskodott rólunk. Nagy szerencsétlenség ért minket, nincs segítségünk, mindennap sírunk a jóságos asszonyunk után, aki elhagyott minket. Gonosz emberek háborgatnak bennünket, akiket megszállt a shetani. Tüzet hoztak ránk az éjszaka közepén, ami két raktárt és minden szizálbálát felzabált. Bwana[6] Jacob és bwana Willi meg akarta menteni a szizált, vizet hordtunk, és a lángokra öntöttük, de a tűz nagy volt. Sokan megsérültek, megégtek. Sadallának gonosz fájdalom kínozza kezét-lábát, de bwana Willi még az éjjel meghalt a lángokban, és a lelke felszállt az istenhez. Bwana Jacobnak nagy a gyásza, nem tud enni, és nem akar beszélni. A szellemek el akarják ragadni, oda, ahol bwana Willi van, és mi nem tudjuk, hogyan segíthetnénk jó urunkon. Magunk vagyunk, senki sem mondja meg, mit tegyünk.

Jóságos bibi Roden, ideje visszatérned hozzánk. Táncolni fogunk örömünkben, ha megint itt leszel, és a kis úrnőmet is elhozod.

Hamuna, Sadalla, Kapande, Mtitima

Hát ez történt. Magasságos isten, ezeknek az eseményeknek a hatására változott meg annyira Jacob Götz, hogy kétségbeesésében leírni sem tudta őket rendesen. Willi Gluckes, ez a barátságos, szorgalmas ember, aki olyan közel állt Jacobhoz, és aki a feketék legnagyobb megdöbbenésére fütyörészett munka közben, meghalt a tűzben. Mennyire fájhat Jacobnak a barátja elvesztése, hiszen ők ketten elválaszthatatlanok voltak! Úgy tűnt, Jacob eszét vesztette a gyásztól, és már nem képes vezetni az ültetvényt.

Charlotte lerúgta magáról a takarót, és felült. Valamit tennie kell. Valakinek segítenie kell Jacobnak, át kell vennie az ültetvény irányítását, be kell osztania a munkásokat, fel kell mérnie, mit lehet még megmenteni. Pénzre is szükség lesz, nyilván a teljes termés odaveszett. De hogyan találjon itt, Németországban hozzáértő intézőt? Olyasvalakit, aki ismeri a földet, tudja, hogyan kell egy ültetvényt irányítani, helyes döntéseket hoz…

– George! Vissza kell mennem Kelet-Afrikába… Csak egy kis időre, amíg rendbe szedem az ültetvényt…

Tudta, hogy bolondságot beszél, mégis átment a férjéhez, és odanyújtotta neki a leveleket. George ijedten pillantott fel, majd felugrott a székéről.

– Egek! Charlotte!

Charlotte füle úgy zúgott, mint a háborgó tenger és a szél, amely a vasmacskát ostromolta odakint. Látta, hogy George felé tart, de a mozgása szokatlanul lassúnak és bizonytalannak tűnt, aztán rájött, hogy alatta inog a talaj. Végül összecsuklott a lába, mintha megnyílt volna a padló, és mély, zajos, lüktető sötétségbe zuhant.

– Anya! Anya! Térj magadhoz, anya!

– Semmi baj, Elisabeth, már éledezik.

Charlotte lassan kinyitotta a szemét, és hunyorgott. Felette világoszöld papírernyős aranycsillár lógott. Honnan olyan ismerős? Hát persze, ő maga vette, a hálószobájukban függ. Az emdeni bérelt házban. Valaki megtámasztotta a fejét, és egy poharat tartott a szájához, ő pedig belekortyolt a hideg, tiszta vízbe. Felismerte George szakállas arcát és komoly, szürke szemének kutató pillantását. Mellőle Elisabeth lesett rá halálra váltan, ugyanakkor szemrehányóan.

– Azt hittem, meghaltál!

– Csacsiság, Elisabeth. Csak… elájultam.

A kislány a meleg kis kezével megsimogatta az arcát. Gyengéden és vigasztalón.

– Tudom, George elmagyarázta. Az egész a hülye kisöcsém miatt van. Bárcsak ne lennél terhes!

– Várd ki, amíg megszületik! Akkor majd megváltozik a véleményed. Egyébként meg az is lehet, hogy kishúg…

– Egyiket se akarok – durcáskodott Elisabeth. – De ha ti így örültök neki, majd valahogy megszokom.

Charlotte erőtlennek érezte magát. Csak ekkor jutott eszébe megint az afrikai levél, vélhetően ez volt a váratlan ájulása oka, de mivel nem akarta megijeszteni Elisabethet, egyelőre hallgatott róla. A kislány átszaladt a gyerekszobába, hogy megmutassa az elkezdett rajzát az anyjának, aki ódákat zengett róla. Elisabeth hosszasan magyarázta, mi mindent rajzol még hozzá, végül pedig megígérte, hogy azért a leckéjét is megírja.

– Bár azt még egy tökkelütött is meg tudná csinálni. El fogok aludni rajta – tette hozzá, mielőtt visszavonult a szobájába.

Charlotte megvárta, amíg becsukja az ajtót, aztán vigyázva felült, és megigazította a haját.

– Istenem! – mondta szégyenlős mosollyal. – Jól rátok ijesztettem, mi?

– Mondhatni. De már jobban vagy?

– Minden rendben. Olvastad a leveleket?

– Még nem.

– Akkor, kérlek, olvasd el őket! Kíváncsi vagyok a véleményedre.

A férfi gyanakvón méregette, aztán felkelt, hogy magához vegye a leveleket. Charlotte türelmetlenül nézte, ahogy helyet foglal a fotelban, előveszi a szemüvegét a zakója zsebéből, alaposan, minden oldalról szemügyre veszi a papírokat, majd elkezdi olvasni őket. Charlottét ez idegesítette. Amióta együtt voltak, most először érzett késztetést rá, hogy ráförmedjen. Miért kínozza ezzel a körülményeskedéssel?

– Na? Mit gondolsz?

George leengedte a papírokat, és a szemüveg pereme felett Charlottéra pillantott. Áthatóan, mint mindig, mintha az izgalma valódi okát akarná kifürkészni.

– Megértem az aggodalmadat. De először is meg kell tudnunk, mi történt pontosan. Ezek a levelek elég homályosak.

A férfi fesztelensége bosszantotta Charlottét. Mit kell még megtudniuk? A helyzet világos volt, mint a nap: szegény Willi Gluckes meghalt, ezért a barátja, Jacob teljesen kétségbeesett, és képtelen volt tovább vezetni az ültetvényt. A termés megsemmisült, a munkások összezavarodtak, a kapzsi szomszéd pedig rá akarja tenni a kezét a birtokára…

– Nem ülhetek ölbe tett kézzel, George! Az én ültetvényem, én vagyok felelős érte. Keresnem kell egy rátermett intézőt. Nem valami tapasztalatlan nyikhajt, aki meg van győződve arról, hogy egy ültetvény vezetése gyerekjáték, hanem egy meglett férfit, aki már régebb óta él a gyarmatokon. Aki ismeri a viszonyokat, és tudja, mit vállal. Aki tud bánni a fekete munkásokkal. Semmi esetre sem szeretném, ha erőszakot alkalmaznának az ültetvényemen, érted?

George figyelmesen végighallgatta, bólogatott, de Charlotte nem tudott szabadulni attól az idegesítő érzéstől, hogy csak meg akarja nyugtatni. A férfi nem értette, milyen fontos neki ez a kis földdarab, őt nem ültetvényes életre teremtették. Ő mindenhol otthon volt. Mindenhol és sehol.