Ez a könyv részben valós személyeket mutat be, és valós történelmi eseményeken alapul, azonban a narratíva kedvéért a történet fikciós elemeket is tartalmaz.

A tacskós képeslap a szerencsi Zempléni Múzeum gyűjteményéből, az Egy forintos áruházat ábrázoló pedig az Országos Széchényi Könyvtár gyűjteményéből származik.

Szöveg © Ruff Orsolya, 2024

Borító és grafika: Magyari-Ésik Zsófia

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2026

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

A kiadásért felel: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

ISBN: 978 963 584 875 1

Szerkesztette: Csapody Kinga

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

Műszaki vezető: Rácz Julianna

„Most lesz még csak, ami lesz!”

Jókai Mór: Rab Ráby

I. Titkos ajtó, biliárd

Aú! – Mimi felszisszent, és fejcsóválva figyelte, ahogy a mutatóujján megint kiserkent a vér. Az ablak felé fordult, és mire visszanézett, a bőrén egy apró rubincsepp gömbölyödött. A szeméhez emelte az ujját, és egészen közelről mustrálta. A csepp tompán megcsillant, és mintha magába akarta volna szívni a mennyezeten pislákoló lámpa halovány fényét.

– Lassan olyan az ujjad, mint egy tűpárna – susogta a fülébe egy nevetős hang, és Mimi önkéntelenül is elmosolyodott. Oldalvást pillantott. A szomszédos széken ülő lány enyhén előredőlt, miközben lazán hátrafogott hajából a szemébe hullott néhány tincs.

Két hete ismerték egymást, de azóta elválaszthatatlanok voltak az internátusban. Már a megismerkedésüket követő első órában kiderítették, hogy napra pontosan egyidősek, mindketten szeretik a mákos gubát, és szívből utálnak korán kelni. Az egyikük szenvedélyesen szeretett olvasni, és égett a vágytól, hogy megismerje a világot, a másikukat megnyugvással töltötte el a rend, és nem bánta, ha csak a hálóterem ablakából szemlélheti a várost. Zsófi nem Anka volt, de egy picit betöltötte azt az űrt, amit Mimi a bizalmasa távozása óta érzett.

Most a szeme sarkából méregette a mellette ülő alakot. Az egész lány ragyogott a szürke egyenruhában. Az arcában szinte világítottak a szeplők, barna szemét viszont gyorsan lehunyta, ahogy elsusogott mellettük egy súlyos selyemszoknya.

– Békési, maga nem ismeri a fésűt? – korholta egy hang, mire a lány hosszú ujjaival gyorsan a füle mögé tűrte tincseit. A haját hátulról megvilágította az utcai lámpa beszűrődő fénye, és a színe arra a sűrű mézgára emlékeztette most Mimit, amit nyaranta a fák törzseiről szokott lekapargatni.

Bárcsak nyár lenne megint… de odakint csak eső van, meg szél és szürkeség… Ha legalább kitehetné végre a lábát az intézetből! A megérkezése óta már kerek két hét telt el, és eddig csak a templomba jutott el. Az ima viszont rajta most nem segít… Sürgősen ki kell találnia valamit. A mellette ülő lányra sandított. Vajon Zsófi segítene neki? Bárcsak Ankát is beíratta volna a Papa… Mimi végtelenül egyedül érezte magát az internátusban, és csak kicsit vigasztalta, hogy addig Anka hazautazhatott a szülőfalujába. „Mindennap írni fogok!”, fogadkoztak a búcsúzásnál, és be is tartották a szavukat.

De a levelek nem helyettesítették Ankát, aki otthon, Londonban nemcsak a szobalánya volt, hanem a legjobb barátnője is. Sőt még annál is több. Anka mellette volt, amikor visszajuttatták Viktória királynőnek a Francia Kékséget, és együtt nyomoztak akkor is, amikor James Wolfssonék nyomába eredve a nyakukba vették egész Franciaországot. Igaz, hogy Ankát közben kicsit elrabolták, de a nizzai kikötőben sikeresen kiszabadult a gazemberek karmai közül. Mimi csak azt az egyet sajnálta, hogy a minden hájjal megkent Henri Trompeur kereket oldott. És magával vitte a térképet, amely azóta is Mimi álmaiban kísért. Tudta, hogy Trompeur útja Budapestre vezetett, ezért sem bánkódott különösebben, amikor a Papa bejelentette, hogy pedagógiai célzattal Ignácz Péterné pesti leányneveldéjébe íratja.

Persze jobb szerette volna, ha egymaga indulhat Trompeur és a térkép nyomába, hiszen már a franciaországi kaland során bebizonyította, hogy nincs az a földrajzi vagy fizikai akadály, ami visszatarthatná. Úgy képzelte tehát, hogy délutánonként majd kijár az intézetből, és kedvére kutathat a titokzatos térkép után. Mimi egyvalamivel ugyanis tisztában volt. Ha megfejti a térkép titkát, akkor kézre keríti Trompeurt is. Az angol és a francia rendőrség tehetetlennek bizonyult – mondjuk ki: csúnyán felsültek, és hagyták kicsúszni a kezük közül a gazfickót.

Miminek eszébe jutott a nizzai kikötőben látott karcsú, elegáns alak. Tudta, hogy Trompeur veszélyes figura. No, nem azért, mintha gyilkos hajlamai lennének… odáig talán nem vetemedne, bár ki tudja? Akkor átcikázott az agyán egy kényelmetlen gondolat. Franciaországi nyomozása során a rendőrök egy cselédlányt gyanúsítottak egy óraritkaság eltulajdonításával. A fiatal nőt később holtan találták egy sötét sikátorban. Meggyilkolták. Mimi megborzongott. Vajon Trompeur állt a háttérben? A sima modorú, kellemes hangú fiatalember, aki más helyzetben azonnal szimpátiát ébresztene maga iránt. „Ismerem a fajtáját. Még a magot is kiédesgetné a galamb szájából”, mondta róla a Budapest felé robogó vonaton Anka, és Mimi magában igazat adott neki.

Anka viszont most messze volt, és Mimi tudta, hogy talán még karácsonykor sem fogják látni egymást. Sőt ami azt illeti, az egész karácsonyt az intézetben kell töltenie, miután a szülei Olaszországba utaztak. A Mama azt írta, az isiásza miatt, de Mimi gyanította, hogy a szüleit inkább a társasági élet vonzotta. Nem is bánta volna különösebben, ha nincs bezárva a négy fal közé! A pesti nyomozásról szőtt álmait ugyanis már az első nap porrá zúzta az igazgatónő, Ignácz Péterné, amikor ünnepélyesen átnyújtotta neki a házirendet.

– Csendes, rendes lefolyású, minden nagyobbszerű mozzanatot nélkülöző volt eddig a tanév – közölte, és szűkre húzott fekete blúza felett megcsillant a lornyonja. Nem mondta ki, de Mimi szavak nélkül is megértette, hogy az igazgatónő hasonló eseménytelenségben reménykedik a következő hetekben is.

Ignácz Péterné nem lehetett sokkal idősebb a Mamánál, de nem is különbözhetett volna jobban tőle. Őszbe hajló haját szorosan hátrafogta, arca festetlen volt, az ékszert nem tűrte magán. A hangját soha nem emelte fel, de erre nem is volt szükség, a lányok azonnal szót fogadtak neki. Szigorú volt, de az a hír járta, hogy az ajtaja mindig nyitva állt a növendékek előtt.

– A kedves édesapja levélben tájékoztatott arról, miféle oktatásban részesült eddig Londonban, ami meglehetősen hiányosnak tűnik, de ne féljen, lesz ideje bepótolni mindent. Ritkán fordul elő, hogy tanév közben felveszünk valakit, de az ajánlásai kitűnőek, még ha… hmmm… a híre bizonyos szempontból meg is előzte. – Mimi a szeme sarkából észrevette a Le Petit Journal néhány héttel korábbi számát, amely szenzációként tálalta, hogy a Párizs és Nizza közötti automobil-verseny egy szakaszát egy magyar származású ifjú hölgy is teljesítette. Mimi magán érezte az igazgatónő kutató tekintetét, és minden arcizmát megfeszítette, hogy ne mosolyodjon el.

– Úgy értesültem, hogy élénk fantáziával áldotta meg a Teremtő, amit bőven kamatoztathat majd intézetünk falai között. Ajánlom figyelmébe a magyarnyelv-, a mennyiségtan-, a rajz-, az ének-, vagy épp a kézimunkaóráinkat! Ne feledje, intézményünk rendkívül haladó szellemű, így növendékeink elmerülhetnek a vegytan, a földrajz és a történelem tudományában is. A tanárai örömmel vesznek majd minden értékes gondolatot, hozzászólást.

Mimi nem éppen így képzelte nyomozói képességei kibontakoztatását, de a véleményét megtartotta magának, és a lehető legbájosabban elmosolyodott.

– Igyekezni fogok – felelte. – Ha megenged egy kérdést…

– Tessék csak – intett az igazgatónő, és most rajta volt a sor, hogy elfojtsa mosolyát. Tudta, hogy nem mindennapi tanítvánnyal hozta össze a sors, de arra nem számított, hogy az ifjú bárónő már az első találkozáskor meg fogja lepni.

– A lányoknak… akarom mondani, a növendékeknek… meddig tart a délutáni kimenőjük?

Ignácz Péterné összevonta a szemöldökét. Szemlátomást nem tudta hová tenni a hallottakat.

– Intézetünkben nincs kimenő, sem délutáni, sem hétvégi. Amikor az idő engedi, a növendékek naponta üdítő sétát tesznek a környéken. Máskülönben nem hagyhatják el az intézményt.

– Soha? Semmikor? – kérdezte Mimi, és hirtelen mintha kiszívták volna a levegőt az amúgy tágas irodából.

Az igazgatónő nem válaszolt, csak félrebiccentett fejjel viszonozta pillantását. Mimi szavak nélkül is értette. Érezte, hogy lassan úrrá lesz rajta a csendes kétségbeesés. Ignácz Péterné egy újabb papírlapot húzott maga elé.

– Mint bizonyára már értesült róla, nevelési szempontból szükségesnek tartjuk, hogy a növendékek az intézetben egyenruhát viseljenek. A házirendet megkapta, a táncoktatást, a hangszerhasználatot és a postaköltséget az édesapja már előre kifizette. A szobája az első emeleten lesz, azt ajánlom, ismerkedjen meg mielőbb a szobatársaival. Barátkozzon, illeszkedjen be! Meglátja, a végén majd úgy megszereti, hogy el sem akar innen menni…

Mimi erősen kételkedett ebben, de inkább megtartotta magának a véleményét.

Két hosszú hét eltelt már azóta, hogy az igazgatónő felvette az intézményébe, és Mimi csak az alkalmat leste, amikor észrevétlenül kiteheti a lábát az épületből. Hiába. Szemét most sóváran az ablakra szegezte, de csak a szemközti ház lassan félhomályba burkolózó homlokzatát pillanthatta meg. A faliórára nézett, és nem akarta elhinni, hogy még csak tíz perc telt el a becsöngetés óta.

– Orczy, mit piszmog már megint? – csattant akkor a háta mögött egy éles hang, majd árnyék vetült az agyongyötört hímzésre. „Szegediné morog, de nem harap”, jutott eszébe a szobatársa intelme. Fanninak hét lánytestvére volt, és azt állította magáról, hogy nála jobban senki sem ismeri a női lélek rezdüléseit. Mimi kénytelen volt igazat adni neki.

Szegediné sokszor tényleg majd’ leharapta a fejüket, de mindig szívesen segített, és óra végén mindenkinek beírta a jelest, akármilyen csálé lett a horgolás vagy a mintaszalag.

Mimi szívesen megmondta volna neki is, hogy kézimunka helyett inkább a regényét szeretné írni, de nem akart ujjat húzni a karcos modorú, de mosolygós szemű tanárnővel. Még Franciaországban kezdte el írni a könyvét, és jó barátja, Alexander sokszor biztatta, hogy fejezze be. „Ne feledd, London egyik legpatinásabb könyvesboltjának a társtulajdonosa vagyok… Ha tetszik a történet, még az is lehet, hogy kiadom a végén”, vetette oda búcsúzáskor a lánynak. Mimit egyszerre bosszantották és meg is hatották Alexander szavai. A regényét viszont nem miatta folytatta, hanem saját maga miatt. Alig várta, hogy újra elveszhessen abban a birodalomban, amely egyes-egyedül a fantáziájában létezett. Azokban a percekben nem Orczy Mimi volt, egy unalmas pesti internátus lakója, hanem egy vérbeli kalandorlány, aki halált megvető bátorsággal szállt alá egy ókori sírkamrába… Már éppen ott tartott, hogy szembeszálljon a sírrablókkal, akik a fáraó kincsére fenték a fogukat, és módfelett bosszantotta, hogy már megint becsöngettek, és írás helyett a világ legrondább terítőjét kell kihímeznie.

A szobatársai közül egyedül Zsófi tudott a készülő regényről. Zsófi hozzá hasonlóan egymaga volt. Ő ráadásul nemcsak az internátusban, hanem az életben is. A szüleit rég elveszítette, és egy nagybátyja taníttatta, aki hébe-hóba meglátogatta az intézetben, és elhalmozta ajándékokkal. Egyedül a városban élő unokanővére tartotta benne a lelket.

A legelső napon Zsófi vezette végig az emeleten. Megmutatta neki a közös fürdőhelyiséget, ahol katonás rendben sorjáztak a fehér porcelánmosdók, azután elvezette a dísztelen étkezőbe, végigsétált vele a tantermek előtt, kitárta előtte a könyvtár ajtaját, bekukkantottak a kémialaborba, majd a tornaterembe, ahol a bordásfal mellett egy lány bonyolult tornagyakorlatokat végzett.

– Ő itt Paula. Övé az ajtó melletti ágy. Az apja törvényszéki bíró, eléggé nagyra van vele. Állítólag titkos vőlegénye van – suttogta a fülébe Zsófi, majd halkan becsukták a tornaterem ajtaját. Mimi igyekezett fejben tartani a neveket. Vele együtt összesen hatan voltak a szobában. Zsófin, Paulán és Fannin kívül velük lakott még Szidónia („Nagyon fenn hordja az orrát. Azt állítja magáról, hogy egy ősi grófi család leszármazottja, de Fanni szerint az apja egy dunai hajóskapitány… Én nem tudom, mi az igazság, de ha rám hallgatsz, nem keresztezed az útját… Egy vipera.”) és Ella („Róla még Fanni sem tud semmit. Mindig azt mondja, hogy egy talány az a lány, és igaza van. Még a mosolyában is van valami baljós, pedig a légynek sem ártott eddig. Történelemből közülünk ő a legjobb. Minden csatát fejből tud. Ha Bárány megszorongatna az órán, rá mindig számíthatsz. Övé amúgy a szemközti ágy. ”).

A földszinti folyosó végére érve jobbra fordultak. Mimi megtorpant. A kanyarulatban egy vasalt ajtó tűnt fel.

– Ez hová vezet? – Nagyon igyekezett, hogy a hangja nyugodtan csengjen, de érezte, hogy a torkában dobog a szíve. Az ujjai a vaskilincsre fonódtak, és lenyomta. De az ajtó meg sem moccant. Zsófi kisimította a szemébe hullott hajtincseket.

– Ez a nem-titkos titkos ajtó, és az internátus mögötti mellékutcába nyílik. Mindenki úgy tesz, mintha itt sem lenne, azért hívják titkosnak, és azért ilyen fényes a kilincse, mert mindig akad valaki, aki napjában többször megrángatja, hátha… Tavaly aztán a végzős lányok valahogy megszerezték Haynautól a kulcsát…

– Haynau? – vonta fel a szemöldökét Mimi. A Papa sokat mesélt neki otthon a magyar történelemről, és bár rengeteg mindent kellett még tanulnia, azt még ő is tudta, hogy az osztrák tábornok nevét a szabadságharc leverése és a megtorlások óta gyűlölettel ejtették ki a magyarok.

– Hajnalosi. A gondnok. Csak mi hívjuk Haynaunak… Majd megtudod te is…

Mimi azt remélte, hogy minél később kerül sor erre a találkozásra. Még egyszer megrázta az ajtót.

– Mi történt?

– A felsőbb évfolyamon volt néhány lány, akik azt gondolták, rájuk már nem vonatkoznak Ignáczné szabályai. Ellopták a kulcsot, és délutánonként kiosontak. Először csak tíz percre. Majd húszra. Azután vérszemet kaptak… Nem is lett volna semmi baj, ha Szegediné egyszer meg nem látta volna őket. Egy kávéházban. Éppen biliárdoztak.

Zsófi rajongó csodálattal ejtette ki a szavakat. Miminek rögtön fülig ért a szája.

– És mi történt?

– Óriási patália lett a dologból. A lányok szüleit berendelték, és csak azért nem rúgták ki őket, mert már csak néhány hét volt hátra a vizsgákig. Így is magántanulóként kellett befejezniük az évet. Azóta nagyon megszigorították a ki- és a belépést. Ami nagy kár.

Ezt Mimi is szívből sajnálta.

– És a kulcs? – élénkült fel aztán.

Zsófi vállat vont.

– Haynaunak alaposan megmoshatták a fejét, mert azóta még mogorvább lett. Kicseréltette a zárat, a kulcsot pedig elrejtette. Legalábbis eddig még senki nem akadt a nyomára.

Így aztán Mimi az elmúlt napokat azzal töltötte, hogy megpróbálta kifürkészni, vajon hol tárolhatja Haynau a hátsó ajtó kulcsát. Kevés sikerrel. A gondnokot messziről elkerülte, de egy nap szó szerint belefutott a folyosón.

– Már megint egy, amelyik rohan – morogta a férfi, aki rövidlátó szemével tetőtől talpig végigmérte Mimit. – Aha, te vagy az új lány. Rád, azt mondták, jó lesz figyelni… – vetette még oda, majd lassan elfordult, és kurta lábán elbicegett a szertár irányába.

Vajon mire utalhatott?

Mimi a falnak támaszkodott, és egy pillanatra lehunyta a szemét. A keserűség megállíthatatlanul tört fel a torkában. Muszáj volt végiggondolnia a helyzetét.

Itt van Pesten, egy internátusban, ahonnan egyelőre nem tud szabadulni. Nincs senki, aki segíthetne rajta. Anka falun van a nagymamájánál, Alexander visszatért Londonba. A városba érkezett viszont a londoni gyémántrablás és a párizsi óralopás kitervelője, Henri Trompeur. A birtokában van egy budapesti térkép, amely nem más, mint jelek halmaza. Egy kereszt, egy sárga négyzet meg egy bikafej, hasonló butaságok. Mindenesetre muszáj kiderítenie, hová vezethet a térkép, de ahhoz előbb ki kellene szabadulnia az intézmény falai közül. Ördögi kör.

Ugyanez jutott most is eszébe, miközben a kézimunkaórán az elrontott hímzést gyűrögette. Utált hímezni, mert tudta, hogy rossz benne. De azért volt rossz benne, mert utálta csinálni. Felsóhajtott, és már épp Zsófihoz fordult volna, amikor felpattant a terem ajtaja. Szegediné felháborodottan kihúzta magát, majd meghökkenve pillantott a kilincsbe kapaszkodó és erősen ziháló Haynaura.

– Botrány… Hallatlan…

– Mi történt, jóember? – kapott a szívéhez Szegediné.

A lányok idegesen egymásra néztek. Zsófi a vállát vonogatta, Mimi viszont azt érezte, mintha apró áramütések érték volna. Szinte szuggerálta Haynaut, aki végre levegőhöz jutott, és az ajtónak támaszkodva kinyögte végre:

– Betörtek az iskolába!

Kedves Anka!

Még most is potyognak a könnyeim a nevetéstől, és azt kívánom, bárcsak Veled lehetnék, és együtt hallgathatnánk a nagymamád vicces történeteit! Az utolsót hangosan felolvastam a szobánkban, és a lányok többségének nagyon tetszett, csak Szidónia húzta a száját, de ő képes lenne még a cukrot is megsavanyítani.

Az internátusban sajnos nem ilyen vidám a hangulat, mint Nálatok, falun. Sosem találnád ki, mi történt! Éppen a kézimunkaóra gyötrelmeit éltük át, amikor berontott Haynau (ő a gondnokunk – kicsit hasonlít Monsieur Barrettre, csak öregebb és elvetemültebb nála), és közölte, hogy betörtek az iskolába. Persze egyből felugrottunk, még Szegediné sem tudott visszatartani minket.

Az összes lány Haynau nyomába eredt (nem is gondolná az ember, milyen fürge tud lenni az a kis gonosz kobold!), és meg sem álltunk a tornateremig. Azt a látványt nem kívánom az ellenségemnek sem! A bordásfalakat fehér festékkel mázolták össze, a labdákat késsel felhasították, a gyűrűk köteleit levagdosták. Anzelm, a tornatanár egészen el van most keseredve. De nem volt jobb a helyzet a könyvtárban sem! A szívem majd’ megszakadt, amikor megláttam az üresen tátongó polcokat. A betörő lesöpörte mindet, és a kötetek teljesen beterítették a padlót. A magyartanár (Jakab Flóriánnak hívják, de a lányok titokban csak Florentinként emlegetik) bokáig gázolt a könyvekben, mire a túlsó falig ért. Az ablakszárnyakat szabadon csapkodta a szél, és beverte az esőt, eláztatva vagy egy tucat könyvet. A kerületi rendőrnyomozó szerint minden bizonnyal arra távozott a betörő.

Ezt csak véletlenül hallottam meg, mert addigra az igazgatónő visszaparancsolt minket a szobánkba. Meg kell mondanom Neked, hogy ez a pesti nyomozó semmiben sem hasonlít Horatius King felügyelőre vagy Monsieur Barrettre. Lőrincffy Emilnek hívják, és végtelenül ellenszenves figura. Örökké a szivarját rágja, és végig sem hallgatja az embert, pedig Zsófival igyekeztünk a közelébe férkőzni, de elhessegetett minket.

A legnagyobb döbbenet viszont akkor ért minket, amikor beléptünk a szobánkba! Minden fel volt forgatva! A takarókat és a párnákat a szoba közepére dobálták, a szekrényeinkből kihajigálták a ruhákat, a könyveinket, leveleinket, legféltettebb kincseinket szanaszét szórták… Fanni sírva fakadt, amikor meglátta a pusztítást, és még Szidóniának is mintha furán csillogott volna a szeme, bár azt állította, hogy csak a por miatt.

És tudod, mi a legfurcsább? Hogy nem tűnt el semmi. Minden megvolt. Illetve majdnem.

Lefekvés előtt vettem észre, hogy valaki hozzányúlt a dobozomhoz, amelyet még a Mama küldött Londonból. Tudod, hogy a Mama imádja a piperét, és örökké rám akarja tukmálni a legforradalmibb kenceficéket… Karácsonyra készülve most is küldött egy egész dobozzal. Vannak benne kenőcsök, krémek, púderek, bőrszépítő ostyák, az összes divatos firlifranc. Őszintén szólva nem is igazán bolygattam a csomagot, mert kicsit haragudtam a Mamára, én ugyanis üres noteszeket meg egy szép töltőtollat kértem tőle… Viszont valaki szemet vethetett rá. Lehet, hogy a betörő a pipere megszállottja? Én nem tudom, a dobozomból viszont több dolog is hiányzik. Zsófi szerint jelentenem kellene az igazgatónőnek, engem viszont most sokkal jobban izgat, hogyan tudott bejutni a betörő. Mert ha valaki hívatlanul bejött, akkor talán arra is van esély, hogy én észrevétlenül kijussak…

Bárcsak megtalálnám a hátsó kijárat kulcsát! Minden sokkal egyszerűbb lenne. De a betörés óta Haynau még szúrósabb szemmel néz minket. Kicsit félek tőle, de ez nem tántoríthat el a tervemtől.

Még néhány nap, és itt a karácsonyi jótékonysági bál. Szidónia nagyon titokzatoskodik, és nem hajlandó elárulni semmit az új ruhájáról, amely már jó pár napja egy dobozba zárva hever a szekrénye tetején. A lányok nagyon izgatottak, de engem sokkal jobban érdekel, hogy kiderítsek valami fontosat a térkép titkos jeleiről!

Írj mihamarabb!

A Te Mimid

Tartalomjegyzék

Titkos ajtó, biliárd

Méghogy az egyiptomiak!

Valami készül

A szeánsz

Az elgurult töltőtoll

A bál

A paraván mögött

Leszáll a köd

A kísértet

Krampampuli és egyéb meglepetések

Az arzén nyomában

Egy levél és egy nem mindennapi felfedezés

Sárgaréz és zöld tinta

A Kesztyűben

A pokol legmélyebb bugyra

Kutyaszorítóban

Hógömb és más csodák

A titokszekrény és szaloncukor

Látogatás kis kitérővel

Váratlan vallomás

Odalent, a mélyben

Veszedelmes szépség

Konstantinápoly, Budapest

Asztaltáncoltatás éjfélkor

Át a hídon

Az utolsó jel

Merre tovább?

Karácsony napján

A Kuglernél

Melléklet

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Szószedet

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

IM Fell Double Pica – SIL Open Font License

Italianno – SIL Open Font License

Manufacturing Consent – SIL Open Font License

Merienda – SIL Open Font License

Redressed – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License