részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Rachel Cusk: Transit
Faber and Faber, London, 2016

A könyv fordítását támogatta a

Copyright © Rachel Cusk, 2016
Hungarian translation © 2021 Júlia Kada
Magyar kiadás © 2021 Park Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Féder Márta

ISBN 978 963 355 637 5

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Vonnák Diána
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

E-mailt kaptam egy asztrológustól, amelyben közölte, hogy fontos hírei vannak a számomra közeli jövőm eseményeit illetően. Olyan dolgokat lát, amelyeket én nem: birtokába jutott számos személyes adatom, és ez lehetővé tette, hogy tanulmányozza, mi áll rólam a csillagokban. Szeretné tudatni velem, hogy horoszkópom rövidesen bekövetkező fontos tranzitot jelez. Ezt az információt nagyon izgalmasnak találta, amikor alaposabban megvizsgálta, milyen változásokra utalhat. Értesülését szerény javadalmazásért megosztaná velem, így hasznomra fordíthatom.

Azt érzékeli, folytatódott az e-mail, hogy eltévelyedtem, hogy néha értelmetlennek érzem az életem kereteit, és nehezemre esik bizakodva tekinteni a jövőbe; úgy érzi, erős személyes kapcsolat fűz össze minket, és jóllehet nem tudja megmagyarázni ezt az érzést, azt is tudja, hogy vannak dolgok, amelyek dacolnak a magyarázattal. Tisztában van azzal, hogy sokan bezárják az elméjüket az előtt, amit odafönt az égitestek jelentenek, de meggyőződése szerint én nem tartozom közéjük. Nem hiszek vakon a valóságban, ami másokat arra kényszerít, hogy mindenre kézzelfogható magyarázatot keressenek. Tudja, eleget szenvedtem ahhoz, hogy már föltegyek bizonyos kérdéseket, amelyekre egyelőre nem kaptam választ. A bolygók mozgásában azonban az emberi sors véget nem érő visszhangját találjuk: egyesek talán nem tartják magukat elég fontosnak ahhoz, hogy nyomuk legyen ott. Az a szomorú helyzet, közölte, hogy korunkban, a tudomány és hitetlenség korában elveszítettük saját fontosságunk tudatát. Kegyetlenek lettünk magunkkal és másokkal, mert azt hisszük, végső soron értéktelenek vagyunk. A bolygók nem kevesebbet kínálnak, folytatta, mint az esélyt, hogy visszanyerjük hitünket az emberi lény nagyságában. Mennyivel több méltósággal és tisztelettel, mennyivel több jóindulattal és felelősségérzettel bánnánk egymással, ha hinnénk abban, hogy minden embernek kozmikus jelentősége van? Úgy érzi, ha más nem is, én képes vagyok átlátni, mit jelent ez a világbéke és az általános jólét előremozdítása szempontjából, arról nem is beszélve, mennyire forradalmasítaná a dolgok személyes oldalát, ha a sors fogalmát kitágítanánk. Reméli, megbocsátom, hogy így keresett meg, és ilyen nyíltan beszél. Mint már említette, úgy érzi, erős személyes kapcsolat van köztünk, ez bátorította fel, hogy elmondja, mi nyomja a szívét.

Lehetségesnek tűnt, hogy magát az asztrológust is ugyanaz a számítógépes algoritmus teremtette, amely ezt az e-mailt generálta: a fordulatai túlságosan jellegzetesek voltak, jellegzetes vonásai túl hangsúlyosak; olyan nyilvánvalóan alapult egy bizonyos embertípuson, hogy ő maga nem lehetett valódi ember. Így együttérzése és gondoskodása kissé baljósnak, de ugyanebből az okból tárgyilagosnak is hatott. Egy barátom, akit a válása depresszióssá tett, nemrég bevallotta, hogy könnyekig meghatja a hirdetések és élelmiszer-csomagolások szövegében megnyilvánuló aggodalom az ő egészségéért és kényelméért, meg a vonatokon és buszokon hallható automata hangok érezhető aggodalma azon, hogy ő leszálljon a megfelelő megállónál; szinte beleszeret a női hangba, jegyezte meg, amely vezetés közben irányítja, sokkal szeretetteljesebben, mint a felesége valaha is. Bőséges készlet áll rendelkezésre az életből vett nyelvből és információból, állapította meg, és lehet, hogy az álemberi lassan lényegesebb és személyesebb lesz, mint eredetije, könnyebben kapcsolódunk hozzá; hogy több gyengédségben részesülünk egy géptől, mint embertársainktól. Végeredményben a gépi interfész nem egy, hanem sok emberi lény desztillációja. Más szóval sok asztrológusnak kellett élnie ahhoz, hogy ez az egy létrejöhessen. Ő éppen azt érzi megnyugtatónak, hogy ez a tengernyi kórus nem egyetlen személyhez kapcsolódik, hogy olyan, mintha mindenhonnan jönne és sehonnan: tudja, sokan őrjítőnek találják ezt a gondolatot, de az ő szemében az individualitás eróziója egyben a bántásra való képesség erózióját jelenti.

Ugyanez a barátom (egy író) ajánlotta még tavasszal, hogy ha Londonba költözöm, és a forrásaim korlátozottak, inkább rossz házat vegyek egy jó hírű utcában, mint jó házat valami rossz környéken. Csak a nagyon szerencséseknek és a nagyon balszerencséseknek jut vegytiszta sors, tette hozzá: nekünk, többieknek választanunk kell. Az ingatlanügynök csodálkozott, hogy ehhez a bölcsességhez tartom magam, már ha ez bölcsesség. Tapasztalatai szerint, állította, a kreatív emberek többre becsülik a fény és tágasság előnyeit a jó környék előnyeinél. Ők inkább a dolgokban rejlő potenciált keresik, míg mások szívesebben választják a konformizmus biztonságát, az olyan dolgokat, amelyek már teljes egészében megvalósultak, az olyan ingatlanokat, amelyeknek a vonzereje pusztán a kimerített lehetőségeik összessége, amelyhez már nincs mit hozzátenni. Ebben az az ironikus, folytatta, hogy az ilyen emberek, miközben nem mernek eredetiek lenni, az eredetiség megszállottjai. Ügyfelei megmámorosodnak minden korhű részlettől: hát ne ragaszkodjanak a városközponthoz, és dúskálhatnak ezekben, az ottani ár töredékéért. Rejtély előtte, közölte az ügynök, miért ragaszkodnak az emberek még mindig a túlárazott városrészekhez, amikor a fejlődő környékeken sokkal jobb lehetőségek várják őket. Szerinte a dolog kulcsa az lehet, hogy nincs képzelőerejük. Most tetőzik a piac, jelentette ki: ez a helyzet ahelyett, hogy elvenné a vásárlók kedvét, a jelek szerint inkább feltüzeli őket. Pokoli jelenetek tanúja nap mint nap, irodájában úgy ölik egymást az ügyfelek, hogy a kelleténél többet fizethessenek a kelleténél kevesebbért, mintha az életük függne tőle. Tartott megtekintéseket, ahol a résztvevők egymásnak estek, elnökölt példátlanul elfajuló árveréseken, még megvesztegetéssel is próbálkoztak a kivételezett bánásmódért cserébe; mindezt olyan ingatlanokért, amelyekben a józan szemlélő semmi különöset nem talál. Megdöbbentő, milyen kétségbeesett erőfeszítéseket tesznek, ha eluralkodott rajtuk a vágy: óránként telefonálnak, hogy mi újság, vagy ok nélkül beállítanak az irodába; könyörögnek, néha még sírnak is; az egyik percben dühbe gurulnak, a másikban bocsánatot kérnek, gyakran hosszan ecsetelik személyes körülményeiket. Megsajnálná őket, ha nem törölnék ki emlékezetükből az egész drámát abban a pillanatban, amint az üzletkötés pontot tesz a végére, de akkor nem csak saját korábbi viselkedésükről feledkeznek meg egyszerre, hanem azokról is, akiknek mindezt el kellett tűrniük. Akadtak ügyfelei, akik az egyik héten életük legkínosabb intim részleteit is megosztották vele, a következő héten pedig úgy mentek el mellette az utcán, mintha meg se ismernék; némelyik pár a szeme előtt vetkőzött ki magából, most pedig úgy mentek a dolguk után a környéken, mintha mi sem történt volna. Csak feledékenységük teljessége árulkodott néha némi szégyenérzetről. Kezdetben felháborították az ilyen incidensek, de szerencsére a tapasztalat megtanította, hogy ne vegye a szívére őket. Belátta, a szemükben ő csak a vágyakozásuk vörös ködében felbukkanó alak, úgyszólván átvitel tárgya. De maga a vágyakozás továbbra is elképeszti. Néha arra a következtetésre jut, hogy az emberek csak azt akarják, amit talán meg se kaphatnak; máskor bonyolultabbnak látja a dolgot. Ügyfelei gyakran bevallották, hogy megkönnyebbültek, amikor nem teljesült a kívánságuk: olyan emberek, akik tomboltak és zokogtak, mint a csalódott gyerekek, mert megtagadtak tőlük egy ingatlant, pár nappal később békésen ülnek az irodájában, és arról beszélnek, milyen hálásak, hogy nem kapták meg. Közben belátták, hogy egyáltalán nem felelt volna meg nekik, és tudni akarták, mi egyebet ajánlana. A legtöbb ember életében, mondta, az otthon megtalálása és megszerzése túlfűtött állapot; a túlfűtöttség pedig némi vaksággal jár, a fixáció vakságával. A legtöbben csak akkor ismerik fel a sors rendelését, amikor belefáradtak az igyekezetbe.

Az irodájában ültünk, amikor erre a beszélgetésre sor került. Odakint lomhán hömpölygött a forgalom a szürke, piszkos londoni utcán. Az őrület, amit leírt, jegyeztem meg, ahelyett, hogy felébresztené bennem a versenyszellemet, inkább kioltja minden lelkesedésemet, amit a házkeresés esetleg kiválthatott volna, és menekülésre késztet. Különben sincs annyi pénzem, hogy vad licitálásba kezdjek. Felfogtam, hogy abban a piaci helyzetben, amelyet megismertetett velem, ilyen körülmények közt aligha találok magamnak valamit. Ugyanakkor fellázít a gondolat, hogy a kreatív embereknek, ahogy ő nevezte őket, hagyniuk kellene, hogy a perifériára szorítsák őket annak jegyében, amit az imént udvariasan az ő magasabb rendű értékszemléletüknek nevezett. Azt hiszem, a „képzelőerő” szót használta: de a legrosszabb, amit az ilyen ember tehet, ha önvédelemből lemond a belvárosról, és valami esztétikai valóságban keres menedéket, amely viszonyba sem kerül a külvilággal. Nem akarok versenybe szállni, de még kevésbé akarom átírni annak a kritériumát, hogy mi számít győzelemnek. Arra akarok vágyni, amire mindenki más is, még akkor is, ha nem kaphatom meg.

Úgy láttam, az ingatlanügynök kissé megrökönyödik a szavaimtól. Nem állt szándékában azt sugallni, mondta, hogy nekem perifériára kellene szorulnom. Egyszerűen arra gondolt, hogy többet kapok a pénzemért és könnyebben megkapom egy kevésbé felkapott környéken. Látja, kényes helyzetben vagyok. És az enyémhez hasonló fatalizmus ritkaság a világban, amelyben dolgozik. De ha elhatároztam, hogy úszom az árral, nos, akad valami, amit megmutathat. Itt vannak előtte a részletek, ma reggel került vissza a piacra, mert az előző üzletkötés meghiúsult. Tanácsi tulajdonú ingatlanról van szó: sürgősen új vevőt akarnak találni, és ezt tükrözi az ár is. Amint látom, tette hozzá, nagyon rossz állapotban van; az igazat megvallva lényegében lakhatatlan. A legtöbb ügyfele, bármennyire ki van éhezve, semmilyen körülmények között rá se nézne. Ha megengedném, hogy a „képzelőerő” szót használja, hát ez a legtöbb emberét meghaladná; bár a környék kétségkívül igen vonzó. Ám ismerve a helyzetemet, nem tudna jó lelkiismerettel rábeszélni. Ingatlanfejlesztőnek vagy építési vállalkozónak való feladat, olyasvalakinek, aki hideg fejjel tudja felmérni; a probléma az, hogy a csekély árrés miatt ilyen embert aligha érdekelne. A szemembe nézett, most először. Nyilvánvalóan nem olyan hely, közölte, ahová gyerekeket vinne be az ember.

Néhány héttel később, amikor már megkötöttük az üzletet, véletlenül összefutottam az ingatlanügynökkel az utcán. Egyedül jött, iratköteget szorított a melléhez, ujjai közt kulcscsomó csörgött. Gondom volt rá, hogy ráköszönjek, mert emlékeztem, mit mondott az ilyen helyzetekről, de ő üres tekintettel meredt rám, aztán másfelé nézett. Ez nyár elején történt; most lassan már ősz lett. Az asztrológus megjegyzése a kegyetlenségről juttatta eszembe ezt az incidenst, amelyről akkor úgy éreztem, ékes bizonyítéka annak, hogy bármit gondolunk magunkról, azok vagyunk, amivé mások bánásmódja tett bennünket. Az asztrológus e-mailjében volt egy hivatkozás a sorsommal kapcsolatos csillagállásokról. Fizettem, és elolvastam.

Gerardot azonnal fel lehetett ismerni: biciklin vágott át a forgalmon a napfényben, és úgy haladt el mellettem, hogy nem vett észre, magasba tartotta az arcát. Egzaltált arckifejezése eszembe juttatta hajlamát a drámai jelenetekre, meg azt a tizenöt évvel ezelőtti estét, amikor lábát a sötétségbe lógatva, meztelenen ült felső emeleti lakásunk ablakpárkányán, és azt mondta, nem hiszi, hogy szeretem. Csak a haja volt más: annak idején pompás göndör, bozontos sörényt növesztett belőle.

Pár nap múlva megint láttam: kora reggel történt, most állt az utcán a bicikli mellett, és egy iskolai egyenruhát viselő kislány kezét fogta. Valamikor pár hónapig Gerarddal éltem a lakásában, mely a saját tulajdona volt, és ahonnan, tudomásom szerint, a mai napig nem költözött el. Annak az időszaknak a végén minden különösebb felhajtás vagy magyarázat nélkül elhagytam valakiért, és elköltöztem Londonból. Ezután még néhány évig felhívta néha vidéki házunkat, a hangja olyan halk és távoli volt, mintha tényleges száműzetésből telefonálna. Aztán egy nap küldött egy kézzel írott, többoldalas levelet, amelyben úgy tűnt, azt próbálja kifejteni, miért találta a viselkedésemet érthetetlennek és morálisan inkorrektnek. Kimerítő időszakban érkezett a levél, közvetlenül az idősebb fiam születése után; nem bírtam végigolvasni, és tovább növeltem a bűneim számát azzal, hogy válaszolatlanul hagytam.

Miután üdvözöltük egymást, és elmondtuk, mennyire meglepődtünk, ami részemről színlelés volt, hisz én már láttam egyszer, csak ő nem vett észre, Gerard bemutatta a kislányát.

– Clara – válaszolt a gyerek határozottan, magas, vibráló hangon, amikor a nevét kérdeztem.

Az enyém most hány éves, érdeklődött Gerard, mintha elfogadhatóbbá tenné szülő voltának tényét, hogy én is osztozom ebben a sorsban. Látott valahol egy interjút velem, mondta, az igazat megvallva már néhány éve is lehet, és némi irigységgel olvasta sussexi tengerparti házam leírását. A South Downs mindig az egyik kedvenc vidéke volt. Csodálja, jegyezte meg, hogy visszajöttem a városba.

– Clarával egyszer végigjártuk a South Downs-i túraútvonalat – közölte. – Nem igaz, Clara?

– De – bólintott a kislány.

– Sokszor eszembe jutott, hogy ha valaha itt hagynám Londont, csakis oda mennék – folytatta Gerard. – Diane nem bánja, ha az ingatlanpornót olvasom, ha az olvasással beérem.

– Diane az anyukám – közölte méltóságteljesen Clara.

Az egyik széles, fákkal szegélyezett sugárúton álltunk, melynek szép viktoriánus épületei mintha azért álltak volna ott, hogy a környék tiszteletre méltó voltát biztosítsák. Amikor elmentem a gondosan nyírt sövények és a hatalmas, csillogó üvegablakok előtt, mindig határtalan biztonságérzet és kirekesztettségtudat fogott el. A lakás, amelyben valaha Gerarddal laktam, innen nem messze volt, egy utcában, ahol már felbukkantak a hanyatlás első halvány jelei, ahogy a környék lassan felvette a tőle keletre húzódó, lepusztult, forgalom fojtogatta kerületek jegyeit: a még mindig szép épületeken itt-ott hibák tűntek fel, a sövények kicsit gondozatlanabbak voltak. A lakás helyiségek hatalmas, bebarangolható hálózata volt egy Edward kori villa felső emeletén, az ablakaiból nyíló elképesztő kilátás jól érzékeltette a hanyatlást a virágzótól a nyomorúságosig, és Gerard abban az időben mintha ennek a kettősségnek az ura vagy rabja lett volna. Hátul, nyugat felé ápolt pázsitok és pompás fák közt felsejlő tekintélyes, palladianista épületek képe kínálkozott. Elöl a nagyvárosi pusztulás sivár látképe tárult fel, amelyre különösen jó kilátás nyílt, mivel az épület egy emelkedőn állt. Az ott egy női börtön, mutatott Gerard egyszer egy hosszú, alacsony építményre a távolban: olyan jól odaláttunk, hogy esténként kivehettük a cellájuk előtt húzódó folyosón dohányzó rabok parázsló cigarettájának apró, narancssárga foltjait is.

Közben fölerősödött a mellettünk húzódó magas fal mögül kihallatszó gyerekzsivaj. Gerard Clara vállára tette a kezét, és lehajolt, hogy a fülébe súgjon valamit. Nyilvánvalóan fejmosást tartott valami miatt, és nekem megint eszembe jutott a levele, amelyben felsorolta a hibáimat. A kislány apró, törékeny, csinos teremtés volt, de a fenséges mártíromság, amely hallgatás közben kiült pici manóarcára, elárulta, hogy örökölt valamit apja hajlamából a melodrámára. Érdeklődéssel hallgatta a dorgálást, okos, barna szeme rezzenéstelenül meredt a távolba futó útra. Apja utolsó kérdésére alig észrevehetően bólintott, megfordult, és hűvösen besétált a többi gyerek közt a kapun.

Hány éves, kérdeztem Gerardot.

– Nyolc – felelte. – De mintha tizennyolc lenne.

Meglepett a felfedezés, hogy Gerardnak gyereke van. Amikor én ismertem, még attól is távol állt, hogy a saját gyerekkora problémáit feldolgozza, és hihetetlennek tűnt, hogy már apa. Ezt az érzést felerősítette, hogy a jelek szerint egyébként semmit sem változott: pergamenszínű arcán, gyöngéd, hosszú pillájú gyerekszemén nem hagytak nyomot az évek; bal nadrágszárán most is biciklis csíptető, mint régen; a hátára szíjazott hegedűtok pedig annyira hozzátartozott a megjelenéséhez, hogy eszembe se jutott megkérdezni, mit keres ott még most is. Amikor Clara eltűnt szem elől, Gerard hozzám fordult:

– Hallottam valakitől, hogy visszaköltözöl. Nem is tudtam, elhiggyem-e.

Vásároltam-e lakást valahol, kérdezte, és melyik utcában lakom, s amikor megmondtam, élénken bólogatott.

– Én el se költöztem – közölte. – Különös – tette hozzá –, hogy te mindig mindenen változtattál, én meg soha semmin nem változtattam, mégis mindketten ugyanott kötöttünk ki.

Néhány éve, folytatta, egy időre elment Kanadába, de ezen kívül minden nagyjából a régi maradt. Régen érdekelte, vallotta be, milyen érzés lehet elmenni, otthagyni azt, ami ismerős, és egy időre máshová kerülni. Miután elhagytam, magyarázta, egy ideig minden reggel, amikor kijött a házból és munkába indult, ránézett a magnóliafára a kapu mellett, és elképesztőnek találta a gondolatot, hogy én már nem látom azt a fát. Ott az a kép, amit együtt vettünk (még mindig ugyanott lóg, a hátsó kertre néző két nagy ablak között), sokszor csak ült, és nézte, közben azon törte a fejét, hogyan vagyok képes elviselni, hogy otthagytam. Ezeket a dolgokat (a magnóliafát, a képet, a könyveket meg a többi holmit, amit nem vittem magammal) eleinte elhagyott áldozatoknak látta, de ez később megváltozott. Egy időben arra jött rá, hogy nekem fájdalmat okozna, ha újra látnám őket, mindazt, amit elhagytam. Azután, még később, úgy érezte, talán már örülnék, ha újra látnám őket. Egyébként ő mindent megtartott, és a magnóliafa (bár a lakók között volt szó arról, hogy kivágják) még mindig ott van.

A kapunál egyre nagyobb tömeg verődött össze szülőkből és egyenruhás gyerekekből, egyre nehezebb volt túlkiabálni a zajt. Gerardnak folyton el kellett húznia az útból a biciklijét, amelyet a kormánynál fogva tartott könnyedén. A legtöbb szülő nő volt: nők pórázon vezetett kutyával, nők gyerekkocsival, elegáns nők aktatáskával és nők a gyerek hátizsákjával, uzsonnadobozával meg hangszerével. Hangjuk fölerősödött a tülekedésben, közben a falak mögött is erősödött a zaj, ahogy egyre több gyerek zsibongott a játszótéren. A feltartóztathatatlan, már-már hisztériába hajló crescendónak egy csapásra véget vetett a becsengetés. Egyik-másik nő odakiáltott valami üdvözlést Gerardnak, és figyeltem, ahogy azzal a lelkesedéssel válaszol, amellyel mindig is leplezte társaságban a bizalmatlanságát.

Kitolta a kerékpárt a zűrzavarból az úttestre, ahol a parkoló kocsikra már lehullottak az első, rozsdaszín levelek. Átmentünk a másik oldalra. Meleg, álmos, szélcsendes őszi reggel volt: ellentétben az előbbi zajos jelenettel, itt egyszerre olyan némának és mozdulatlannak tűnt a világ, mintha megállt volna az idő. Gerard bevallotta, hogy még mindig feszeng az iskola kapujánál, bár évek óta hordja ide Clarát. Diane későig dolgozik, és még nála is nehezebben viseli el az iskolai kultúrát: neki legalább némi álcát biztosít az, hogy férfi. Amikor Clara kisebb volt, inkább ő járt vele a játszóházba meg a jótékony célú délelőtti kávézásokra. Sokat tanult ott, nem arról, hogyan kell szülőnek lenni, hanem az emberekről. Csodálkozva állapította meg, hogy a nők ellenségesen fogadják a játszóházakban, pedig ő sose tartotta magát különösebben férfiasnak. Közeli barátai közt mindig akadtak nők, kamaszkorában végig Miranda volt a legjobb barátja (valószínűleg emlékszem rá), egy időben szinte összetéveszthetőnek tűntek, sokszor egy ágyban aludtak, és szégyenkezés nélkül vetkőztek le egymás előtt. De az anyák világában az ő férfi volta hirtelen stigma lett: úgy tűnt, a többiek hol ellenszenvvel, hol megvetéssel néznek rá, mintha se a jelenlétével, se a távollétével nem nyerhetné meg őket. Eleinte gyakran volt magányos, amikor Clarára vigyázott, és sokszor elcsodálkozott azon, mennyire más szemszögből látja a gyerekkorát, mióta saját gyereke van. Diane visszament dolgozni teljes munkaidőben, és őt néha meglepte, milyen hűvösen fogja fel az anyaságot és mennyire idegenkedik az anyai teendőktől, de lassan belátta, hogy az asszony erre a tudásra (a nevelésről és annak következményeiről) nem tart igényt. Már tudott annyit a nőiségről, amennyire szüksége volt: újat tanulnia Gerardnak kellett. Neki kellett megtanulnia, hogyan viselje gondját valakinek, hogyan vállaljon felelősséget, hogyan építsen ki és tartson fenn egy kapcsolatot, és Diane ezt rá is bízta. Teljességgel átadta neki Clarát, úgy, ahogy a legtöbb nő nem lett volna képes, ezt biztosra vette; ez kezdetben nehéz volt, de ő nem adta fel.

– Most én vagyok a kedvenc főállású apukájuk – bökött oda a fejével a már szétszéledő kutyás meg gyerekkocsis nőkre.

Lassan elindultunk az iskolától egy enyhe emelkedőn a metróállomás felé. Szinte automatikusan választottuk ezt az irányt. Én nem akartam felszállni a metróra, és nyilván Gerard sem a biciklijével, de a találkozásunk ilyen hosszú idő után nagyon bonyolult volt, ezért a jelek szerint arra a hallgatólagos megegyezésre jutottunk, hogy amíg nem tudjuk biztosan, hányadán állunk egymással, jobb, ha semleges területen maradunk, és a nyilvános tájékozódási pontok között mozgunk. Már elfelejtettem, jegyeztem meg, milyen felszabadító érzés a nagyvárosi élet anonimitása. Itt nem kell örökösen magyarázkodnia az embernek: a város értelmezhető interfész, az emberi viselkedés valamiféle lexikonja, a fele munkát a város végzi el, mikor meg akarjuk fejteni a személyiség rejtelmeit, így félszavakból is eredményes kommunikáció jöhet létre. Ahol korábban éltem, vidéken, minden egyén a saját tetteinek és céljainak egyedülálló, gyakran megfejthetetlen kivetülése volt. Annyi minden elveszett vagy félresiklott a magyarázkodás folyamata során, mondtam; olyan sok alaptalan feltételezés született; olyan sok szó nem épült szerves egésszé.

– Mikor is mentél el Londonból? – kérdezte Gerard. – Talán… mennyi is… vagy tizenöt éve lehetett?

Volt valami erőltetett ebben a bizonytalanságban: azt a (szándékával valószínűleg teljesen ellentétes) benyomást keltette, mintha nagyon jól tudná mindazt, amit színleg nem tud, és belém hasított a szégyen és bűntudat azért, ahogy annak idején bántam vele. Újra meglepett, milyen keveset változott, csak mintha valahogy kitöltődött volna. Annak idején vázlat volt, körvonal; én azt akartam, hogy több legyen, de nem jöttem rá, honnan jöhetne ez a többlet. Az idő azonban tartalmasabbá tette, ahogy a festő kitölti a felvázolt formát. Gyakran beletúrt bozontos hajába, és kicsattanóan egészségesnek látszott, napbarnított volt, bő, kék-piros kockás inget viselt, fiatalon is az ilyeneket szerette, a kihajtott gallér szabadon hagyta lebarnult nyakát. A színeket megfakította az idő meg a sok mosás, még az is megfordult a fejemben, hogy talán ez ugyanaz az ing, amit, emlékszem, annyi évvel ezelőtt viselt. Mindig takarékos garasoskodó volt, a pocsékolás és mértéktelenség őszinte felháborodást váltott ki belőle és akaratlan rosszallásra sarkallta; emlékszem, egyszer bevallotta, hogy képzeletben néha azokra a fölöslegesen pazarló és ártalmas tettekre ragadtatja magát, amelyeket mindig szidalmaz.

Úgy látszik, itt nem sok változás történt, amíg távol voltam, jegyeztem meg: észrevettem, folytattam, hogy amikor a szomszédaim munkába menet elegáns öltözetben kilépnek a házuk ajtaján, gyakran halvány mosollyal megállnak körülnézni, mintha kellemes emlék jutott volna eszükbe. Gerard elnevette magát.

– Nehéz nem önelégültnek lenni – állapította meg –, ha ennyi önelégültség vesz körül.

Az elutazás egyik előnye, ezt ma már tisztán látja, hogy megkönnyíti a változást. Azt hiszi, ő éppen ettől félt mindig: hogy valahol máshol bukkan fel, és azt veszi észre, hogy közben elveszítette önmagát. Diane kanadai, folytatta, és úgy látja, őt egyáltalán nem zavarja, hogy nem azon a kontinensen él, ahol felnőtt. Épp ellenkezőleg, úgy érzi, azzal, hogy elköltözött a világ másik végébe, megkímélte magát attól, hogy kénytelen legyen szembenézni bénító érzelmi problémáival (főleg az anyjához fűződő kapcsolatával). De volt valami könyörtelenség, vallotta be Gerard, ebben a londoni tartózkodásban, és a sorsban, melyet ez kijelölt neki. Két évig élt Diane-nel Torontóban, még felszabadultnak is érezte magát, az igazat megvallva olyan volt, mintha valami megsemmisítő súlytól szabadult volna meg, de ezt az érzést elnyomta benne a bűntudat. És amikor Clara megszületett, még súlyosabb lett a dilemma: az egyetlen gondolat, amit még annál is elképzelhetetlenebbnek talált, hogy Clara gyerekkora esetleg hasonlítani fog az övéhez, az volt, hogy biztosan nem fog hasonlítani hozzá, és a lánya úgy éli le az életét, hogy fogalma sem lesz mindarról, ami Gerardnak a valóságot jelenti.

Megkérdeztem, miért használja a „bűntudat” szót arra, amit mások talán honvágynak neveznének, és ami valójában úgyis csak saját ismerős világának hiányát jelenti.

– Úgy éreztem, helytelen dolog választani – mondta. – Úgy éreztem, helytelen, ha az élet egészét választásokra alapozzuk.

Diane-nel véletlenül találkozott, amikor egy mozi pénztáránál állt sorba. Egy ottani filmtudományi szak féléves kutatói ösztöndíjával jutott el Torontóba. Amikor megpályázta, biztosra vette, hogy nem kapja meg, de egyszer csak ott találta magát, távol az otthonától, mínusz húsz fokban, és sorban állt, hogy egy régi kedvencével, Az élőhalottak éjszakájával vigasztalódjon. Kiderült, hogy Diane is horrorrajongó. A CBC-nél dolgozott, és tévés munkája nagyon lefoglalta. Már néhány hete találkozgattak, amikor elutazott a városból az, akit Diane felfogadott kutyasétáltatónak nagy testű és élénk, Trixie nevű pudlijához. A kutya már addig is komoly gondot okozott Diane-nek: akkoriban különösen igénybe vette őt a program, amelyen dolgozott, korán elment hazulról és későn ért haza, és a kutyasétáltató nem szánt elég időt Trixie-re. Diane elkötelezett kutyabarát volt, és nagyon a szívére vette Trixie megpróbáltatásait. Most, hogy válságosra fordult a helyzet, be kellett volna adnia egy menhelyre, ami Diane esetében, magyarázta Gerard, olyan lett volna, mintha a gyerekét adná be valahová.

Gerard, bár még nem ismerte valami jól Diane-t, a kutyákról meg semmit sem tudott, felajánlotta a segítségét. Este tanított a főiskolán, de napközben nagyjából maga gazdálkodott az idejével. Azt tervezte, hogy a félév végén visszamegy Londonba, de egyelőre vállalta, hogy mindennap elmegy Diane lakásába, felcsatolja Trixie pórázát, és kiviszi ugrálni meg vadulni a kutyát a parkba.

Eleinte ideges volt a testes, akaratos és néma állat jelenlétében, de nemsokára élvezte a sétákat, amelyek Toronto addig nem látott részeibe vezették, és azzal a jótékony hatással jártak, hogy már nem a saját választásai mentén teltek a napjai, bár ha néha kívülről látta magát, amint egy nagy testű kutyát sétáltat egy idegen városban, nem értette, hogy a fenébe került ide. Vagy egy hét alatt kialakult Trixie-vel közös rutinjuk, legalábbis már nem találta olyan félelmetesnek a kutyát, amikor belépett a lakásba, és az állat morogva felpattant. Elég készségesen ment vele; büszkén ügetett mellette, emelt fővel, ő meg azt vette észre, hogy maga is kicsit büszkébben lépked ezzel a néma fenevaddal az oldalán. Diane-nel alig látták egymást, de Trixie-vel egyre jobban összemelegedett, és egy napon eszébe jutott, hogy tulajdonképpen nincs szükség a pórázra, a használata szinte sértő is, hiszen olyan fegyelmezetten és olyan önuralommal lépked a sarkában mindig. Gondolkodás nélkül lehajolt, és lekapcsolta a pórázt, Trixie pedig már ott se volt. Gerard egy forgalmas útkereszteződésnél állt a Richmond Avenue-n. Egy pillanatig még látta, ahogy a kutya száguld a forgalomban, akár egy barna nyíl, aztán elveszítette szem elől.

Furcsa, jegyezte meg, de amint ott állt a járdán, kezében a lógó pórázzal, és körülötte mindenfelé a felhőkarcolók közé szorult torontói utcák irdatlan, szürke szakadékai futottak a távolba, először érezte otthon magát: az érzés, hogy akaratlanul jóvátehetetlen változást okozott, hogy a kudarcának ereje új helyzetbe sodorja, fedezte fel, ahogy ott állt, ez a legmélyebb, legmegszokottabb dolog, amit ismer. A kudarcával veszteséget okozott, a veszteség pedig a szabadság küszöbe: kellemetlen, zavaró küszöb, de az egyetlen, amelyet valaha képes volt átlépni; rendszerint azért, jegyezte meg, mert átlökték rajta a helyzethez vezető események következményei. Visszament Diane lakásába, ott várt, még mindig a pórázt szorongatva, amíg a szobák sötétbe borultak, amíg Diane hazaért. Azonnal tudta, mi történt; és talán különösen hangzik, mondta Gerard, de akkor kezdődött a kapcsolatuk. Gerard tönkretette azt, amit a nő a legjobban szeretett, Diane pedig kudarcra ítélte a férfit, amikor olyasmit várt tőle, amire nem volt képes. Akaratlanul rátaláltak egymás legsebezhetőbb pontjára: ez fájdalmasan lerövidítette az utat odáig, ahol a kapcsolataik rendszerint véget értek, de ők innen indultak.

– Diane sokkal jobban meséli ezt a történetet, mint én – tette hozzá mosolyogva Gerard.

Akkor már a kis parkhoz értünk, amelyen átvághatott az ember, hogy lerövidítse a lakóházak falanxán átvezető utat a metróállomáshoz. Ebben a délelőtti órában jóformán üres volt. Csak az elkerített játszótéren ácsorgott néhány kisgyerekes nő, figyelték, ahogyan felkapaszkodnak a gyerekek a játékokra vagy a telefonjukat babrálták.

Még másfél évig maradtak Torontóban, folytatta Gerard, ebben az időben született meg Clara. A pénzükből egy tenyérnyi torontói lakásra sem futotta, közben odaát Londonban az olyan lakások, mint Gerardé, amelyhez évekkel azelőtt olcsón hozzájutott, már több százezer fontért keltek el. Emellett Clara nem nőhetett fel rokonok nélkül: Diane véleménye szerint rossz ízlésre vall, ha az ember olyan gyereket nevel föl, akiben nem tettek kárt.

– Diane családja eléggé diszfunkcionális – magyarázta Gerard. – Ahhoz képest az enyém csak igénybe veszi az immunrendszert.

Clara három hónapos volt, amikor visszaköltöztek Londonba: a kislány nem emlékezhetett a fakó, lélektelen városra, ahol született, nem emlékezett a nagy, szomorú tóra, amelynek széljárta partjain Gerard a mellkasára kötözött gyerekhordozóval sétált, nem emlékezett a villamossínek mellett álló, furcsa, deszkaburkolatú házra, amelyet Gerard meg Diane egy örökösen változó művész- és zenészközösséggel osztott meg. Az épület valamikor üzlet volt, és a nagy, üvegezett portál megmaradt: a fő lakóterülethez tartozott, így kintről látni lehetett, ahogy odabent élik az életüket a lakók. A hazatérő Gerardot gyakran megdöbbentette (főleg esténként, amikor kigyulladtak a lámpák, és a portál hatalmas, bevilágított színpaddá változott) az ott látott élőkép: a szerelem és vita, magány, tevékenykedés, baráti együttlét, néha unalom és elkülönülés jelenetei. Minden szereplőt ismert, és amint belépett, maga is egy lett közülük, de gyakran kint maradt, és megigézve bámulta őket. Tudta, bizonyos értelemben ez mind csak póz, de az ő szemében megjelenített valami lényegeset Torontóról és az ő ottani életéről, valami létfontosságú megkülönböztető jegyet, amit felismert ugyan, de nem tudott igazán megragadni, bár, ha megpróbálta leírni, mindig az a szó jutott eszébe: „ártatlanság”.

– Azt hiszem, Londonban nem fordulhatott volna elő – jegyezte meg –, hogy az én ismerőseim így élnek. Itt túl sok az irónia. Itt nem lehetsz pozőr: itt már úgyis önmaga utánzata minden.

Mégis visszajöttek Diane-nel, és még ha néha fojtogató is a tudálékosság légköre („még a pub is ironikus”, jegyezte meg, amikor odaértünk a nemrég még omladozó épületéhez, melyet úgy újítottak fel, hogy egy nem létező múltat idézzen), a folyamatosság mostanra kedvező széljárást teremt. Figyelemre méltóan stabil az életük, ami tulajdonképpen csodálatos, állapította meg, ha meggondoljuk, mire képesek mindketten. A felszínen, legalábbis ami őt illeti, ennek az életnek az alaptényei semmit sem változtak, mióta megismertem: most is ugyanabban a lakásban él, ugyanazok a barátai, ugyanazokon a napokon ugyanazokra a helyekre jár, mint egész életében; még néhány ruhája is ugyanaz. Csak az változott, hogy most mellette van Diana és Clara: ők valamiféle közönséget jelentenek; nélkülük aligha tudta volna így folytatni. Egyre inkább úgy látja, magyarázta, hogy ezt a folyamatosságot a Torontóban töltött idő alapozta meg, a külföldi kitérő, amelynek során máshol megtalálta az eszközöket, amelyek képessé teszik arra, hogy itteni létezését örökre bebetonozza. Érdekes gondolat, hogy a stabilitás a kockázat eredményének tekinthető; talán akkor kezdődik a hanyatlás, amikor az emberek megpróbálják megtartani a dolgokat ugyanolyannak.

– Bizonyos értelemben mind kirakatban élünk – jegyezte meg. – Mesterséges kompozíció, de valóságos is.

Amikor még a nyáron visszaköltöztem Londonba a gyerekeimmel, jegyeztem meg, eleinte olyan szokatlan volt minden, hogy a nagyobbik fiam azt mondta, úgy érzi magát, mintha szerepet játszana egy színdarabban: a többiek felmondják a szövegüket, ő is a magáét, és valahogy valószerűtlennek tűnik minden, ami történik és minden hely, ahová megy, mintha előre megírt események követnék egymást a színpadi díszletek között. Új iskolába kerültek, ahol sokkal több önállóságot vártak el tőlük: régi életükben minden tekintetben rám hagyatkoztak, de itt szinte egyik pillanatról a másikra függetlenebbek lettek, összeszedték magukat, előttem immár merőben ismeretlen módszerekkel. A régi életünkről nem sokat beszéltünk, így lassan az is valószínűtlennek tűnt. Ideérkezésünk után, meséltem Gerardnak, néha bejártuk este a környékbeli utcákat, nézelődtünk, akár a turisták. A fiaim eleinte lopva kézen fogtak séta közben, de aztán felhagytak vele, inkább zsebre vágták a kezüket. Egy idő múlva véget értek az esti séták, mert a fiúk azt mondták, sok leckéjük van. Gyorsan bekapták a vacsorát, és visszamentek a szobájukba. Kora reggel nekivágtak a szürke pirkadatnak, elügettek a szemetes járdán, zötykölődött hátukon a nehéz iskolatáska. Az ismerőseink helyeselték ezt a változást, amelyet nyilván szükségesnek találtak. Olyan gyakran hallottam, milyen jó, hogy újra tettre kész vagyok, és megállok a lábamon, hogy már arra gondoltam, nem annyira együttérzésük tárgya vagyok, inkább megtestesítek valamit, amitől különösen fél vagy borzad minden ismerősöm, valamit, amire gondolni se akarnak.

– Azt hittem, neked minden sikerült – mondta vontatottan Gerard. – Azt hittem, tökéletes az életed. Amikor elhagytál – tette hozzá –, elkeserített a gondolat, hogy valaki mást szeretsz, amikor éppúgy szerethetnél engem is. De neked nem volt mindegy, kit szeretsz.

Eszembe jutott, milyen esztelen és gyerekes volt régen Gerard, milyen labilis és néha exhibicionista. Az a benyomásom, jegyeztem meg, hogy a legtöbb házasság úgy működik, mint állítólag a történetek: a hitetlenség felfüggesztése révén. Más szóval a fennmaradásukat nem annyira a tökéletességüknek köszönhetik, mint inkább bizonyos tények elkerülésének. Tudtam jól, tettem hozzá, hogy Gerard abban az időben ilyen tény volt. Az ő érzelmein kíméletlenül át kellett gázolni, különben nem alakulhatott volna ki a történet. Most azonban, folytattam, ha azokra a napokra gondolok, egyre nagyobb jelentőségre tesznek szert ezek a kidobott elemek, mindaz, amit annak a narratívának az érdekében megtagadtam vagy szándékosan elfelejtettem. Akárcsak a lakásában hagyott holmiknak, ezeknek az eldobott dolgoknak a jelentősége is megváltozott az évek folyamán, és ezt néha nehéz volt elfogadni. Az például, hogy engem olyan hidegen hagyott Gerard szenvedése, amire akkoriban nem is nagyon gondoltam, idővel egyre súlyosabb bűnnek tűnt. Mindaz, amitől az új jövő hajszolása közben megszabadultam, most, hogy már az a jövő is odaveszett, egyre súlyosabb vádként nehezedett rám, és már attól féltem, büntetésem olyasmivel áll egyenes arányban, amit megtörténtekor képtelen voltam felmérni vagy számba venni. Talán sose tudjuk, tettem hozzá, mit kellene megmentenünk és mit elpusztítanunk.

Gerard megtorpant, és egyre döbbentebb ábrázattal nézett rám.

– De hát én megbocsátottam neked – mondta –, hiszen megírtam.

A levél olyankor érkezett, vallottam be, amikor nem tudtam kellő figyelmet szentelni neki, és ez olyan bűntudatot keltett bennem, hogy még akkor se olvastam el, amikor már tárgyilagosabban szemléltem volna.

– Megbocsátottam neked – tette a karomra a kezét Gerard –, és remélem, te is megbocsátasz nekem.

A pub előtt álltunk, és egy idő után megkérdezte, emlékszem-e, milyen gyászos létesítmény állt itt valaha.

– A dzsentrifikáció vakolata – tette hozzá. – Mindenütt ez történik, még az életünkben is.

Ő nem magát a jobbítás elvét ellenezte, hanem az uniformizálást, a szabványosítást, amely a jelek szerint ennek a jobbításnak a velejárója.

– Ahová csak behatol – magyarázta –, kitakar mindent, ami korábban ott volt, pedig azt a látszatot akarják kelteni vele, hogy ez volt ott mindig is.

Elmesélte, hogy Clarával heteken át gyalogoltak Észak-Angliában, bejárták a Pennine Way túraútvonal egy hosszú szakaszát. Diane Londonban maradt, dolgoznia kellett, különben se rajong a túrázásért. Vitték a sátrukat, és minden este vacsorát főztek, úsztak a folyókban, állták a viharokat, sütkéreztek a napfényes lejtőkön, és összesen több mint százhatvan kilométert tettek meg gyalog. Neki az a benyomása, már csak az ilyesmi jelent valódi élményt. Hihetetlennek tűnt, hogy szeptemberben megint itt találják magukat, a napi rutin kényszerzubbonyában, most mégis itt vannak.

Csodálom, jegyeztem meg, hogy az a törékeny gyerek, akit az imént láttam, ekkora utat tud megtenni gyalog.

– Erősebb, mint amilyennek látszik – közölte Gerard.

Clara említése láthatóan eszébe juttatott valamit, észrevettem, hogy hirtelen hátranyúl, és megveregeti a hátán lógó hegedűtokot.

– A fenébe – mondta. – Erre ma szüksége lesz.

Nem is tudtam, hogy az övé a hegedűtok, jegyeztem meg.

– A történelem ismétli önmagát – bólintott. – Azt hinné az ember, ennél több eszem van, nem igaz?

Emlékszem, egyszer elmesélte, hogy az anyja az arcába köpött, amikor bejelentette, hogy felhagy a hegedüléssel. A szülei szimfonikus zenekarban játszottak. Ő olyan korán kezdte a hegedűtanulást és annyit kellett gyakorolnia, hogy bal keze két legkisebb ujja deformálódott a húrok lenyomásától. Clara tanára odáig ment, mondta most Gerard, hogy kijelentette, a kislány kivételes tehetség, bár ő egyáltalán nem biztos abban, hogy azt az életet szánja a lányának, amelynek a lehetőségével őt magát olyan sokáig gyötörték. Néha szinte azt kívánja, bár sose mutatta volna meg neki a hegedűt, ebből is látni, folytatta, hogy azon gondolkodunk el legkevésbé, ami a leginkább formált minket, inkább engedünk a késztetésnek, hogy vakon megismételjük. A jövő talán csak a sérüléseinkben verhet gyökeret, jegyezte meg.

– Bár az igazat megvallva – tette hozzá – az sose jutott eszembe, hogy egy gyerek fölnevelkedhet zene nélkül.

Igyekezett semleges maradni Clara hegedülését illetően: nem szerette volna, ha a gyerek azt érzi, amit annak idején ő, hogy a szülei szeretete attól függ, beteljesíti-e a vágyaikat. Talán azért hagyta abba a hegedülést, mondta, mert tudni akarta a választ erre a kérdésre, a szeretet kérdésére. Volt egy iskolatársa, folytatta, akit sosem ismert meg közelebbről; semmi zenei hallása nem volt. Mindenki a botfülén gúnyolódott, nem különösebben gonoszul, de amikor az iskolai ünnepségeken énekeltek, jól kivehető hangján rendszeresen élcelődtek, még az is a fülükbe jutott, hogy a fiút megkérték, a nyilvános karácsonyi koncerten ne énekeljen, csak tátogjon. Érthetetlen módon ez a fiú klarinétozni kezdett, és a hangszeren is éppolyan disszonáns hangzatokat játszott, de rendíthetetlen kitartással gyakorolt. Újra meg újra felvételét kérte az iskolai zenekarba, ahol Gerard volt a sztár, de mindig elutasították; gyötrelmes lassúsággal és kétségbeesett erőfeszítéssel vergődött egyik osztályról a másikra. Ösztönös zenei érzéke egyáltalán nem volt, épp ellenkezőleg, egy napon végül mégis elérte az elfogadható színvonalat, és bejutott az iskolai zenekarba. Gerard nagyjából ezzel egy időben hagyta ott a zenekart; a fiú többé eszébe sem jutott. De pár évvel később, az utolsó félévében véletlenül meghallgatta Brahms klarinétversenyének egy iskolai előadását. A szólista éppen ez a fiú volt; még néhány évvel később pedig Gerard vastag betűkkel szedve látta a nevét a Wigmore Hall egyik szórólapján. Jelenleg, mondta Gerard, híres zenész, gyakran hallja a rádióban. Sose tudtam igazán megfejteni, jegyezte meg, ennek a történetnek az erkölcsi tanulságát. Azt hiszem, olyasmihez lehet köze, hogy ne azzal foglalkozzunk, ami magától jön, hanem azzal, ami a legnehezebben megy. Annyira ránevelődtünk az önelfogadásra, magyarázta, hogy radikális viselkedésnek tűnik, ha valaki nem hajlandó elfogadni önmagát.

Átvetette egyik lábát a biciklin, és bozontos hajára nyomta a bukósisakot.

– Jobb, ha visszamegyek, és ezt beadom neki – mondta. – Remélem, megtalálod itt a helyedet – nézett rám kedvesen.

Még nem tudom, vallottam be: korai megmondani. Még mindig gyakran elmegyek este sétálni, mondtam, amikor a fiúk már alszanak, és mindig meglep, milyen csendes minden, milyen üresek a sötét utcák. A távolból idehallatszik a város halk zsongása, így a közeli csend valahogy mesterségesnek tűnik. Ez az érzés, magyaráztam Gerardnak, hogy még a levegő is mesterséges, nekem a civilizáció lényege. Ha kíváncsi, milyen érzés visszakerülnöm ide, hát főleg megkönnyebbülést érzek.

– Örülnék, ha megismernéd Diane-t – mondta Gerard. – És szeretném, ha látnád a régi helyet. Talán elcsodálkoznál.

Amikor elhagytam, dühében az volt az első dolga, vallotta be, hogy az egész lakásban kiverte a belső falakat, mert egyetlen hatalmas teret akart létrehozni. A lakás hetekig a törmelék és por csatatere volt; ő nem tudott se enni, se aludni, a szomszédok örökösen panaszkodtak, és egy irdatlan acélgerendát kellett felcipelni a lépcsőn, hogy alátámasszák a mennyezetet. Mindenki azt hitte, hogy megőrült, de őt hatalmába kerítette a tébolyult gondolat, hogy meg akar állni az ablaknál a lakás egyik végében, és ellátni az ablakokig a másikban. Még mindig elégedett az eredménnyel, bár be kell vallania, most, hogy Clara már nagyobb, nem valami praktikus. De a lényeg az, mondta, amíg kitolta a biciklit az úttestre, a lényeg az, hogy bár talán ezt most nem érzem, a Londonba költözés valójában óriási lehetőség. Ez a világ egyik legnagyszerűbb városa, jelentette ki, és szerinte nagyon hamar meglátom, micsoda erőt ad, hogy alkalmazkodom hozzá.

Tartalom

Tranzit

www.parkkiado.hu
www.facebook.com/parkkiado

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Elektronikus változat: Ambrose Montanus
2021

Felhasznált betűtípusok
Crimson Text – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License v2.0