Túl nagyok és túl erősek

T. Igor Csaba

2021

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

A nemrég elhunyt nagy kaland-regény író,

Wilbur Smith

emlékének ajánlom.

A levél

Egy hajó úszott a vizen. A Földközi Tengeren. Nem volt nagy hajó, inkább kicsi. Valamivel nagyobb lehetett egy dunai átkelőhajónál, vagy valamivel kisebb – tán egy méterrel rövidebb – mint azok a hajók, amelyek a Genezáret tavon (Galileai Tengernek is szokták nevezni) a turistákat szállítják.

Egyébként szép kis hajó volt. Hasonlított valamennyire azokra, amelyekkel annak idején Kolumbusz Amerikát felfedezte az európaiak számára. Csak éppen stilizált is volt. Például, nem voltak árbócai. Igaz, ha valaki jobban megnézte, hát látnia kellett, hogy voltak azok is, csak éppen ez idő szerint le voltak fektetve a hajó hosszában egy ajtósarok-szerű szerkezet segítségével. Persze egyéb újítások is voltak rajta a régi karavellákhoz képest, csakhogy azok az újítások nem voltak kívülről láthatók. Úgy siklott a sima vízen, mint egy óriási vízimadár.

Október közepe volt. Ilyenkor már általában vége szokott lenni az európai emberek nyaralási rohamának, amellyel évről évre be szokták venni azokat a tájakat, amelyekről a bulvárlapok azt állítják nekik, hogy szépek. És, hogy érdemes pénzt költeni arra, hogy meglátogassák. És ott aztán rendszeresen találkoznak a magukhoz hasonló európai emberek millióival, akik ugyanúgy kerültek ugyanarra a helyre. És ugyanazon célból.

Kalapos László kapitány, valódi vizsgázott hajóskapitány volt, nemcsak partmenti, hanem nyílt vizekre is igaz, hogy csak ilyen kishajóra, ő tehát éppen ezért választotta ezt a hónapot a barátai utaztatására, mert tudta, ilyenkor már aligha találkoznak kocaturistákkal. Vagy legalábbis nem sokkal.

Nem is tartózkodtak ez idő szerint valami sokan a hajón, mindössze csak öt ember. Vagyis, rajta kívül a felesége, a tizenkét éves kislánya, valamint az előbb említett barátok közül kettő. Egy rendőrfelügyelő, aki a Mircea Basarab[1] névre hallgatott – volt már főfelügyelő is, de lefokozták – és a Vigyázóvár fölötti hegyi vendéglő tulajdonosa, egyben a művelődéstörténet tanára több egyetemen. A tanárnak Harangöntő Sándor volt a neve, de amikor vendéglős volt, a Dezső nevet kellett használnia. Mert az volt a vendéglő neve: Dezső kocsmája. Nem volt éppen álláshalmozó, de egy régebbi történet kapcsán örökölte azt a kocsmát, miután azt sikerült megoldaniuk. Azóta a vendéglőben piheni ki azt a fáradtságot, amelyet az egyetemek okoznak neki, és fordítva.

‒ A feleséged nem jön? – kérdezte tőle a felügyelő, amikor meglátta egyedül.

‒ Márti nem akart jönni! – felelte – Azt mondta, hogy van neki elég gondja Antikával egyedül is, nem hiányzik neki még hozzá a tengeri betegség.

‒ Hát van itt tengeri betegség? – kérdezett vissza Kalapos kapitány – Kinek van? Szóljon!

Aztán megegyeztek abban, hogy Márta asszony már minden bizonnyal tudja, úgy teremnek a férje közelében az életveszélyes kalandok, mint esőben a gomba. És nem akarta a másfél éves fiát ilyesminek kitenni.

Bezzeg Erzsikét lánccal sem lehetett volna otthon tartani. Igaz, ő már komoly kisasszony a tizenkét évével és igyekszik úgy is viselkedni.

Még Nádja-Nauszikaa volt a hajón, ez volt a neve a kapitány feleségének. Szép barna nő volt, olyan délies színe volt a bőrének. S a hajának is, meg a szemének. Ő volt egyébként a hmmm… másodkapitány… is, mivel ő volt az egyetlen a férjén kívül, aki konyított valamit a hajókhoz. Civilben hivatalnok volt a tengerészeti hivatalban, a Duna-Deltában valahol.

Az úti céljuk elsődlegesen Olaszország volt, remélve, hogy lejárt már a turista invázió. Egyelőre azonban csak élvezték a hajó lágy himbálózását a tengeren.

Tizennegyedikén délelőtt is Nádja volt az, aki előjött a kabinból azzal, hogy levelet kaptak.

‒ Mind? – kérdezte a férje.

‒ Nem. Csak te meg Mircea! – helyesbített a nő – Bár lehet, hogy aki írta, esetleg nem tudta, hogy Sándor is velünk van.

‒ Kitől jött? Valami hivatal?

‒ Nem hinném. Egyetlen arab országban se tudok olyan hivatalról, amelyet mi érdekelhetnénk. De itt van. Kinyomtattam. A csatolást is – és olyan kajánul mosolygott hozzá, mintha valami csínyt követett volna el. A levél elég rövid volt. Valami ilyesmi állt benne, hogy:

„Nem tudom, merre vagytok és mit csináltok éppen. De nem volt kihez forduljak. Az anyámról van szó. Mintha elvesztette volna a józan eszét. Különös dolgokat ír és csinál újabban. Ha van időtök, jó lenne, ha meglátogatnátok! Nem sietős, csak talán fontos. Az út költségeire és az itt tartózkodásra ne legyen gondotok! R.G&N.”

Férj és feleség összenézett. Egyelőre nem tudták, hogy ki, vagy milyen hivatal lehet az, aki Szaud-Arábiából írt nekik ilyen tartalommal. Mindössze annyi lehetett világos, hogy nemigen lehet hivatal. Annak ugyanis nincs anyja. Igaz, olyan, hogy anyavállalat is létezik, de az meg nem szokott megbolondulni.

‒ A csatolást kihoztad?

‒ Itt van.

Ettől aztán még jobban meglepődtek. Az írást nem lehetett kiolvasni. Ugyanakkor látható volt, hogy fénykép formátumban van elküldve. Olyanban, amit JPEG-nek szoktak nevezni azok akik használják.

‒ Pedig jó hosszú…

‒ Az igen. Ha időm lenne, talán meg tudnám fejteni, de nem ismerem a nyelvet. Pedig láttam már ilyet valahol fiatal koromban. Ukrajnában.

‒ Ez nem cirill betű!

‒ Azt látom. És különben is, azt folyékonyan tudnám olvasni. Pedig ez is ismerős.

‒ Talán kérdezzük meg a papot!

A vendéglőst nevezték néha papnak, mert korábban valóban pap is volt.

De hamarabb jött a rendőr. Ő csak ránézett a lapokra és azonnal megmondta:

‒ Rovásírás. És magyar nyelven van írva. Én nem tudom így, JPEG-ből áttenni latin betűkre, de lehetséges. Kis kerülővel.

‒ Dehát akkor nagyon könnyű! – jött rá a kapitány – Csak le kell töltenem a rovásbetűket valahonnét és… de hiszen én többek között informatikus is lennék… csak azt hittük, valami rossz tréfa.

‒ Attól még lehet! – replikázott Nádja – Bár nem hinném. Nemigen éri meg egy idegennek. Rovásírás, magyarul, JPEG-ben és Szaudi Arábiából! De lássam csak! Van egy gyanúm!

Be is ment a kabinba, ott tett-vett egy ideig, majd nagyon elégedett arccal újra kijött.

‒ Jó sok állomáson ment keresztül míg ideért, de ezt te jobban ismered.

Most meg Kalapos László ment be a kabinba, s jött vissza valóban elégedett képpel, mint egy macska, aki belenyalt a tejfölbe.

‒ Igazad volt Szívem! Valóban jó sok állomáson ment keresztül amíg ideért. Tasmániából.

‒Na, akkor nagyon messzi lehet. Mindenhonnan! – bólintott Nádja – És alighanem rejtőzködik.

‒ Már pedig nekem csak egyetlen ismerősöm van olyan, akinek oka lehet ennyire rejtőzködni.

‒ Ragnar! – vágták rá egyből mindhárman – Hát fontos dolog lehet az, ha ennyit is megengedett magának az inkognitója feladását illetően – ez utóbbit már csak a felügyelő mondta, nagyon elgondolkozva.

Valóban, az északi nevű ismerősük körülbelül egy évvel azelőtt sikeresen kivívta maga ellen a nemzetközi plutokrácia egyik közismert tagjának a bosszúszomját. Éppen az édesanyja kimentése volt a tét, annak a pénzoligarchának a karmai közül. Azóta persze rejtőzködnek, mind a ketten, anya és fia.

‒ Tehát, Tasmánia. Remélem, az a vén tömeggyilkos nem értesült még róla!

‒ Hátha nem is keresi már! – reménykedett a felesége.

‒ Lehet… Na de, lássuk akkor azt a csatolmányt! Gondolom, még a gépen is fenn van.

‒ Persze!

‒ Akkor megpróbálom a konvertálást. Nem sok idő kell hozzá. Ha megvan a betűkészlet, utána már gyorsan megy.

Így is lett. Nem telt bele egy negyedóra, s jött is vissza a kapitány a lapokkal.

‒ Na, itt van!

‒ Akkor lássuk. Mit üzen nekünk a hölgy az élete kockáztatásával?

Ezúttal mind bementek a kabinba, s körülülték az asztalt, az automatára hagyva a hajót. Úgy sem volt látható közel s távol semmiféle más jármű. Még Erzsike is úgy gondolta, hogy ő már teljes jogú tagja a társaságnak, s beszemtelenkedett a felnőttek közé.

Nem küldték ki. Nem árt, ha tanul a gyermek!

Abban a csatolmányban pedig ez állt:

1 A felügyelő nevét Mircsá Bászárábnak kell olvasni. Bár létezik más olvasata is. A kun nyelvet sajnos nem ismerem.

Juhok

Esteledett. A Várost körülölelő, igazából csak félkörben körülvevő dombok között, egy vízfolyáson ereszkedett lefelé a völgybe a pásztor. Ez, eddig minden nap így történt, vagy inkább kevés kivétellel minden nap, amióta a város vezetősége felismerte, hogy a gazdagsága és egyre nagyobb befolyása folytán, neki a város vezetőségében helye van.

És ez így is volt rendjén. Elvégre a lányai és két veje, de a felesége is, már egy ideje a városban laktak egy jókora házban, ő maga lévén az egyetlen a családból, aki minden reggel, kakaskukorékoláskor felkelt és kiment a juhokhoz. Megtehette volna ugyan már elég régen, hogy az egészet a segítőire a „csabánokra” bízza, ő maga pedig kiérdemelt jutalma-ként csak éldegéljen békén a városban, intézze a ráháruló ügyeket. De ezt nem tette. Úgy gondolta, és úgy is volt nevelve egész fiatal-, kamaszkorától kezdve, hogy csak az igazán az övé, csak az válik a javára, amit saját szemével lát, amit maga ellenőriz nap mint nap.

Most tehát jött, lépegetett lefele csendben, gondolataiba merülve. De nem annyira, hogy ne látta volna meg az ég és föld alkonyati találkozásának szépségét.

Alatta terült el a büszke város. Amelyet egyszerre támadott és szeretett. Amelyet mostanában már valósággal is a sajátjának érzett.

Milyen szép! A napszítta fehér házak mintegy elválasztó réteget képeztek fent a kék ég és lent a már sötétbe játszó barna föld között. Mintha egy ismeretlen nép zászlaját látta volna, a két színes, kék és barna sáv között egy vékonyka fehér csíkkal.

„Nemsokára már megjelennek az első csillagok is!”

Megszaporázta a lépteit, mert nem akarta, hogy az övéi aggódjanak miatta.

Ilyenkor szokta néha a Hangot is hallani. Vagy egész pontosan, a Hangokat. Mert néha többféle hang is szólt hozzá. Tudott róluk, ismerte őket. Másokkal is megesett néha az ilyen. Azokat prófétáknak nevezték. Őt… nem. Mert egészen addig soha senkinek nem szólt a hangokról. Miért? Ezt nem tudta volna megmondani. Talán lealacsonyítónak tartotta volna, hogy a buta városi népséget informálja olyan fontos, még az is lehet, hogy szent dolgokról, mint amilyenek voltak azok a szavak, amelyeket a Hang közölt vele.

Persze, ez csak az egyik magyarázat volt. Mert létezett egy másik magyarázat is. Az pediglen, hogy azok a hangok általában olyankor váltak hallhatóvá, amikor bizonyos növények gyümölcseiből evett, vagy egy bizonyos gomba került a fazekába, s abból fogyasztott. És ebben az esetben alighanem valami átmeneti mérgezésről lehetett szó. És ha százszor próféták azok a többiek, akik hangokat hallanak, képeket látnak és azokat a népségnek elmesélik, akkor sem más az egész, mint egy enyhe mérgezés.

Akár az egyik, akár a másik eshetőség bizonyult volna igaznak, semmi esetre sem volt az egész arra való, hogy a kötélverők és sarukészítők értesüljenek róla. Meg a többi mindenféle ember. Kivált, amilyenekké mostanában mostanában váltak. Mert az bizony nem tetszett ennek a mi pásztorunknak.

Reménykedett abban, hogy azért az ő családja másféle. Ebben a reményében egyébként eddig nem is kellett csalódnia.

A két nagyobbik leány ugyan már a férjével élt, ha éppenséggel ugyanabban a házban is, de nem neki tartoztak felelősséggel a viselkedésükért. Ő azért úgy látta, hogy helyesen voltak nevelve. A két kisebb, Moá és Amina, még nagyon fiatal volt. Nem volt nekik megengedve, hogy messzire távozzanak az anyjuk közeléből. Ez a „közeléből” egyébként lelki és viselkedési közelséget jelentett, mert fizikailag akárhányszor nagyobb távolságokat is be kellett járniuk. A viselkedésük ellen azonban eddig nem lehetett komolyabb kifogás.

Az anyjuk, a pásztor felesége… nem ismert a neve. Legalábbis számunkra. Ő, vagyis aki ez idő szerint éppen a városhoz közeledett, általában „Sheyn”[2], vagyis kedves néven szokta nevezni. És az asszony mindenképpen méltónak is bizonyult erre a becenévre. Okos volt és szép is. Pedig, ebben az időben már negyven elmúlt. És mégis! Tehát igazi felesége volt neki. Az ottani, nép közt honos szokások szerint.

A lányok! Természetesen a két kisebb. Ikrek voltak. Ám meglehetősen különböztek egymástól. Moá szőke volt mint az arany és fehér bőrű mint az északi népek leányai. Azon népeké, akiknek férfiai hatalmas, nagyszarvú állatokat terelgetnek, azoknak a tejét isszák, ők maguk pedig jókora hátaslovakon ülve terelgetik a nagyszarvúakat. Saját magukat szakáknak nevezik. Jócskán vadak, de tudnak egy sereg dolgot, amiket ő maga is szeretett volna tudni. Csakhogy ritkán keresztezték egymás útjait. Olyankor eléggé udvariasak, bár fölényesek voltak. De ha kérdezett tőlük valamit, akkor általában szívesen válaszoltak. Ő pedig részben értette azokat a válaszokat, részben nem. Moá tehát olyasmi kinézetű volt, mint egy olyan északi leány. Ez nem volt gond, hisz ő maga, vagyis a mi pásztorunk is szőke volt, vagyis inkább napszítta. Elvégre egész nap a juhait terelgette. No, nem egyedül, hanem jórészt a segédeivel.

Amina, no, Amina annál furcsább leány lett. Bár születésekor ő is éppen olyan szőke és kékszemű volt mint az ikernénje. De elég hamar megbarnult a haja és a bőre. Emellett örökösen valami tréfán, valami ugratáson járt az esze. Amibe természetesen mindig bevonta komolyabb, hallgatagabb testvérét is. Mert egyébként jó testvérek voltak.

Tény, hogy valami kilenc hónappal az ikrek születése előtt érdekes látogatója volt a mi pásztorunknak. Akkor még nem volt városlakó, s távolról sem volt része a város tanácsának. Gazdag se volt, legalábbis nem annyira mint amilyen azóta lett.

Sátorban laktak akkoriban kint a pusztán. Ami igazából nem is volt puszta, inkább liget.

No, akkoriban történt, hogy egy este, sötétedett már, egy embert látott jönni lefelé a hegyről. Nem volt az olyan nagy hegy, inkább egy jókora domb, megkövesedett homok alkotta, a pásztor látott már jártában-keltében sokkal nagyobb hegyeket is.

No, az ember jött, látszott rajta, hogy fáradt, másrészt meg az is, hogy szeretett volna már biztonságban lenni valami falak között. Még ha sátorfalak is azok.

Látszott tehát. Így aztán meg is invitálta:

‒ Jöjj be uram, pihenj meg vándorlásaidból! Messziről jössz, ugye?

A vándor igennel válaszolt azon a nyelven, amelyet akkoriban mindenki afféle lingua francának használt azon a tájon. Vagyis, mindenki tudta, de igazából senki sem azt, hogy honnét is származik. Leginkább a szakák beszédére hasonlított, de voltak benne az ő városaikban használatos szavak is, meg még sok egyéb nyelvekből.

Aztán elmondta, hogy ő egyiptomi, aki nem a saját szórakoztatása céljából járja a világot. Hanem hogy meghalt az uralkodójuk, akinek a neve fáraó, ami nagy házat jelent. És annak a fáraónak ő kedves embere volt. Hahogy meghalt, az a fiatalember aki utóda kívánt lenni, s talán azóta már az is lett, még idejekorán megüzente neki, hogy tisztuljon az útjából, ha élni akar.

‒ Mert, hogy én úgy láttam, s most is úgy látom, hogy nem egészen tisztességes és nem is jó ember az az új fáraó. Eljöttem hát, hogy ne szítsak háborúságot a nép között. No meg az életem sem eladó olyan olcsón. Most pedig a szakákhoz igyekszem. Ők majd útba igazítanak, talán el is szállítanak majd egy szigetre, amelynek neve Kréta. Egy termékük után, amelyet a tudósaink és bizonyára más tudósok is, írásra használnak. Hát ezért megyek a szakaurakhoz.

A vendég szent fogalom a pusztán, s a vendégjog minden más jogot megelőz. Így került az egyiptomi a mi pásztorunk sátrába. Egyetlen éjszakára, mint mondta. És így is lett. A reggel már nem találta ott. Kora hajnalon elindult, folytatni az útját.

„Sheyn” volt az, akit leginkább megérintett az egyiptomi idegen látogatása. Különösképpen, nagyon értékelte azt, ahogy a férje az idegennel megértette egymást. A rá következő estén úgy szerette őt, mint már nagyon régen nem tette.

Így lett az, hogy megfelelő időre megszülettek az ikrek.

A pásztor nem volt buta ember. Azonkívül életét állatok, juhok, kutyák, szamarak tenyésztésével töltötte, tudott hát, vagy legalábbis sejtett sok mindent. De, ha sejtett, ha nem a vendégjog még utólagosan is szent dolog volt, és ilyesmire is kiterjedt.

És még volt valami a durva, földszagú valóságon kívül. Ő, aki néha a szakákkal is értekezett, hallotta tőlük, hogy létezik, messze napnyugatra egy nép, amely hellénnek nevezi magát. No, ezeknek a helléneknek voltak némi hiedelmeik, olyan testvérpárokról, akik közül az egyik ikernek földi ember volt a nemző apja, míg a másiknak egy isten. Mert, hogy azok a távoli hellének úgy hitték, hogy több isten is létezik. Akik közül egyesek le-leszálltak az ő szent hegyükről, hogy az emberek lányaival szeretkezzenek. Hát ilyen testvérpároknak a neveit is tudta az a bizonyos szaka, aki neki az ismerőse volt. Ilyen volt két győzhetetlen levente, Kasztor és Polüdeukész. Akik közül az elsőt Tündáreosz király nemzette, a másikat pedig egy isten. Érdekes módon, ugyanezeknek a két ikerhúga is hasonlóképpen született. Nekik a neveik Heléna volt, őt nemzette a főisten, és Klütaimnésztra, aki a királynak volt a lánya. Azért az ő sorsuk korántsem alakult olyan rokonszenvesen, mint a bátyaiké. Ámbár… ki lát bele a történelem kereke forgásába?

A mi pásztorunk természetesen tudta, hogy Isten, mindenképpen csak egyetlen egy lehetséges. Viszont lehetségesek mellette olyan túlvilági lények, akiket démonoknak, angyaloknak, vagy óriásoknak lehet nevezni. És ők sem viselkednek másképpen az emberek lányaival, mint a hellének ilyen, vagy olyan istenei.

És akkor, ki földi ember lehet bizonyos abban, hogy az a bizonyos egyiptomi, miféle lehetett? Persze, a szelídségét és nagy tudását tekintve alighanem inkább angyalféle lehetett, mintsem óriás. Vagy pláne, démon.

Ebben tehát meg lehetett nyugodni. Bár azért egy kicsi, ártatlan fricskát csak megengedett magának a felesége iránt. Amikor a feketébbik leányát Amina névre nevezte. Amely tudvalevő, hogy az egyiptomi főisten, Ammon nevének egyik női változata. Ám ennél tovább nem ment az asszony rovására való tréfálkozásban, mert szerette is és tisztelte is őt.

Ekkor már komolyan sötétedett. Sietni kezdett, mert nem akarta, hogy a család aggódjon a késése miatt. Mert vannak ugyebár a sivatagnak nagyon kellemetlen lakói is. Olyanok, amilyenekkel könnyű megküzdeni a nyájak közepén, sok kutya és a segítők együttesével. Farkasok, néha még egy-egy oroszlán is. De legveszélyesebb mind közt a kétlábú farkas vagy hiéna. Az ember.

Ekkor meglátta. Sőt szóltak is hozzá. A hangjuk ugyanaz volt, mint amikor félálomban hallotta, s úgy vélte, a fentiek szólnak hozzá. Nem, ezek nem lehetnek ellenségesek! Lágy volt a hangjuk és megnyugtató. És különben is csak hárman voltak. Két férfi és egy nő. A nő volt közöttük a legkülönösebb. Teljesen fekete volt. Szurokfekete. A pásztor tudott arról, hogy léteznek ilyen emberek is, valahol Egyiptomtól délre, de látni most látott ilyet először. Egyébként szép nő volt, sőt nagyon szép. Szégyenkezve be kellett vallania, hogy sokkal szebb mint Sheyn.

A két férfi, nagyjából egy félfejjel magasabbak mint ő, nem nézett ki veszélyesnek.

‒ Szép jó estét adjon neked az Úr! – szólították meg. Nem. Így nem köszön az aki ellenség.

Hát megállt, várta, hogy mi következik? Az következett, hogy bemutatkoztak. Egyenként. A nő neve valahogy úgy hangzott, hogy Vanna. Vagy Oanna. Szóval, valami ilyesmi. A férfiak közül az egyik Csabán volt, mint a szakáknál az alárendelt katonai vezetők. Vagy mint ahogy ő is hívta a segédeit. A másik talán Paulust, vagy effélét mondott.

A beszédjüknek az volt a lényege, hogy már napokkal azelőtt találkoztak Ábrahám bácsival, s megegyeztek, hogy meglátogatják őt is. Mert komoly megbeszélnivalójuk van.

A pásztornak valóban volt egy Ábrahám nevű bácsikája, akivel már rég nem találkozott. Örült is, hogy hírt kap róla, s meghívta őket a házába. Ám az idegenek szabadkoztak, hogy nem szeretnék ilyen váratlanul felborogatni a családja rendjét. Inkább holnap délelőtt teszik tiszteletüket.

Ebben megegyeztek. Másnap reggel azonban még történtek események, amelyek befolyásolták nem csak a vándorok érkezését és részben a városban tartózkodásukat is, de egyben a mi pásztorunknak és családjának a későbbi életét is.

Úgy indult az egész, már hónapokkal, sőt bizonyos vonatkozásában már évekkel azelőtt, hogy meggazdagodtak az emberek. Nagyon. Ez természetesen, önmagában még nem lett volna baj, hiszen dolgoztak, sokat dolgoztak, ki-ki a saját mestersége szerint, illő volt tehát gazdagodniuk. Még az is természetes volt, hogy ha már sikeresek voltak, hát úgy akartak élni is, hogy az mások, más városok irányában meglássék, ők maguk pedig élvezzék a munkájuk gyümölcseit.

És ahogy ez általában lenni szokott olyan népeknél, amelyek meggazdagodván, megunták a szigorú törvények állandó betartását, lázongani kezdtek azok ellen. Vagyis a törvények ellen. Na, nem fegyverrel, mert a város népe eredendően békés volt, de igyekeztek megmutatni, hogy másképp is lehet élni, mint eladdig. A megmutatás színes felvonulásokon történt. Eleinte minden évben nyáron egy napra volt az övék a város főutcája. Ott vonulgattak, zenéltek, lenge ruhákba öltözötten, ölelgették, csókolgatták egymást, mutatva, hogy ők milyen szabadok. Fiúk a lányokat ölelgették, lányok a fiúkat, és ahogy az évek teltek, minden felvonuláson nagyobb szabadságot mutattak. Már nem csak fiúk ölelgettek, csókolgattak lányokat és viszont, hanem fiúk fiúkat, lányok lányokat is. A ruha is mind lengébb lett, ugyanakkor mind egyre színesebb is. A muzsika pedig mind harsányabb.

Ebben az évben aztán megtörtént az is ami addig elképzelhetetlen volt. Fiatal gyermekeket is maguk közé ragadtak, pedig ezt a törvény a legszigorúbban tiltotta.

‒ Ilyen szabadok vagyunk! – szóltak vissza, ha valaki olyan is akadt, aki a törvény szelleme szerint szóvá tette.

Nem volt mit tenni, le kellett nyelni a békát. Mivel, hogy rendőrsége nem volt a városnak, addig ugyanis nem volt rá szükség. Papok ugyan voltak és azok átkozódtak is, hivataluk szerint, megszaggatták a ruháikat, fenyegetőztek az Egy Isten büntetésével, de annyival maradtak.

Végtére is ők unták meg. Inkább visszavonultak a pusztába – mint már mondtam, nem volt az éppen olyan nagyon puszta, hogy ne lehetett volna ott néhány napig megélni, hiszen igazából egy napra adott szabad kezet a város vezetősége a „bolondok farsangjának”.

Az ám, de éppen ebben az évben ez az esemény három napig tartott. Hogy honnan orrontották meg ezt a papok előre, felfoghatatlan. Hanem hát éppen az nekik az egyik dolguk, hogy mindent tudjanak. Lehetőleg előre.

A három nap elteltével aztán a papok szép csendesen visszaköltöztek a városba, a felvonulók pedig visszatértek, ki-ki rendre a maga mesterségéhez. A sarukészítők a bőrt kalapálták, az ácsok gerendákat gyalultak, a prostituáltak pedig, mert hogy olyanok is voltak a városban, a testüket árulták. Ezúttal már pénzért, miután három napig ingyen tették ugyanezt boldognak-boldogtalannak. „Hogyisne! Nekünk is élni kell valamiből! Szerelemből azt nem lehet!” nevettek nagyokat.

Ez volt tehát nyáron. A város pedig, jobb híján, visszatért a rendes kerékvágásba. A szemetet a takarítók céhének tagjai elseperték, – mert azért jókora szeméthegyek is maradtak a nagy mulatozás emlékére – a póruljárt gyermekeket a szülők vigasztalták, vagy sikerült, vagy sem, a visszatért papok pedig jókora átkokat szórtak az istentelenek nyakába. Nekik ez a munkájukhoz tartozott. A megjuhászodott felvonulók pedig nagyokat nevettek a markukba az átkok hallatára, mert nekik meg az volt a dolguk.

Az élet tehát ment tovább, nagyjából a maga medrében. De azért mégis érződött valami a levegőben, valami olyasmi, hogy változás történt. Egy határt átléptek és attól már lehetetlen lett teljesen úgy élni, ahogy azt régen tették.

A pásztorunknak mindez nem tetszett. Méghozzá két okból sem. Egyrészt azért, mert pásztorember lévén, élete legjavát a falakon kívül töltötte, relatív magányban, azért a segítségeivel csak beszélgetett néha, vagy nem is igazán néha, tehát, mint afféle, a természethez legtöbb tekintetben közel álló ember, sokkal szigorúbb törvényszerűségeket tapasztalt. Másrészt pedig azért, mert immár néhány éve a tanácsnak is a tagja volt. És mint olyan, a városát is féltette az oktalan változástól.

Azonkívül, nyáron, amikor a papok önkéntes száműzetésbe vonultak, velük is találkozott. És sok mindent megbeszéltek ott együtt. A pusztában. Amely nem is volt igazából pusztaság.

A családját is féltette a természetellenes befolyásoktól. Jó, a nagylányok már a férjeik felelőssége voltak, ámde a két kicsi! Az ikrek!

Most azonban ősz volt. Így tehát aránylag nyugodt lehetett a vendégeit illetően. És ez hiba volt.

A vendégek egyébként meg is érkeztek rendben, valamikor délelőtt. Illendően köszöntötték a ház asszonyát és a még otthon lakó kisasszonyokat is. Akik egyébként vihogtak. Mint a korukbeli neveletlen lányok szoktak már akkoriban is. Maga a pásztor is ünnepélyesen felöltözött az eseményre, eszébe sem jutott, hogy úgy fogadja őket, ahogy öltözve volt, amikor kinn a pusztán először találkoztak. Most nem a juhász volt, hanem a városi tanácsos.

‒ Gondolom, tanácsos uram, igen elcsodálkozol most magadban azon, hogy így meghívattuk magunkat a házadba, holott nyugodtan továbbmehettünk volna, ha már akkora utat segítség nélkül megtettünk – kezdte az, aki Csabánnak nevezte magát.

‒ Az én házam a ti házatok is! – válaszolt, majd hozzátette – Tisztelt vendégeim vagytok!

‒ Köszönjük! Mi is ilyesmire számítottunk. Főleg azután, hogy Ábrahám bácsikádat meglátogattuk.

‒ Igen. És neki mondtuk el először azt, amit most eléd fogunk tárni.

‒ Hogy van a bácsi? – vágott bele gyorsan a tanácsos, még mielőtt továbbmondhatta volna – Nagyon rég nem láttam már!

‒ Jól van, legalábbis amennyire mi láttuk. Még mindig élénk ésszel kíséri figyelemmel a körülötte zajló dolgokat. Ő ajánlotta azt is, hogy téged megkeressünk! Akkor, amikor a készülődő bajról értesült.

‒ Hát baj készül?

‒ Bizony az! És éppen ezen a tájon!

‒ Számítottam ilyesmire – dünnyögött szomorúan a pásztorból lett tanácsos – és miféle baj lenne az?

‒ Az bizony olyasmi, ami ellen semmit nem tehetsz majd! El fog pusztulni a városod!

‒ Jajj! Honnét tudjátok? Szegény város!

‒ Szegény bizony. De, hogy pontos legyek, illetve legyünk, mert Paulus barátom látta meg először és ő volt az is, aki kiszámította, mikor és merre fog lesújtani. Hát, hogy tudd! Nem vagyunk éppen csillagjósok, de azért bizonyos tudás birtokában már egy ideje, élénken figyeljük a csillagok mozgását. Van is nekünk erre valami műszerünk. Nem hinném, hogy érted. De bizton hallottál már a föníciai tengerészek műszereiről.