PHILIPPE DANA
PIERRE VASARELY

VASARELY
regényes évszázada

Prae Kiadó
Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Vasarely. Une saga dans le siècle.
Párizs, Calmann-Lévy, 2019.

Fordította: Vígh Árpád

Szerkesztő: Balogh Endre

Szaklektor: Kárpáti Kata

Olvasószerkesztő: L. Varga Péter

A borítót Szalay Miklós készítette.

© Philippe Dana és Pierre Vasarely, 2022

Hungarian translation © Vígh Árpád, 2022

Hungarian edition © Prae Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva. Bármilyen másoláshoz, sokszorosításhoz, illetve adatfeldolgozó rendszerben való tároláshoz a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A PRAE.HU Kft. kiadása, 2022

2092 Budakeszi, Rákóczi utca 103.

A kiadásért felel: Balogh Endre

Felelős szerkesztő: Balogh Endre

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6199-61-4

Gyermekkoromat és kora ifjúságomat a „Vasarely csillagkép” fényében tölthettem el, apám, Yvaral, és nagyapám, Victor Vasarely egyszerre meghitt és gyermeki, ugyanakkor tudós, képzeletdús és gyakorlatiasan cinkos vonzáskörében. Melléjük sorolom még természetesen édesanyámat, Geneviève Dupint, és nagyanyámat, Spinner Klárát, a végtelenül odaadó hitvest, aki saját művészi karrierjét áldozta fel férje karrierjének oltárán.

Victor Vasarely a maga életét teljes egészében a művészetének szentelte. Egyetlen luxusra áhítozott igazán, arra, hogy minden anyagi megkötés nélkül alkothasson. Az 1971-ben nem kereskedelmi céllal létrehozott, közhasznúként elismert Vasarely Alapítvány ennek az akaratnak a megvalósulása volt.

Ennek jegyében tekintett engem 10 éves korom óta Győző és Bonzi{1} ezen univerzum integráns részének, melynek célja kétségtelenül és minden vitán felül az, hogy „munkálkodjon az életmű érdekében”: ezért jött létre azokkal az eszközökkel, melyek úgy szállottak reám, hogy mind szabad akaratomat, mind gondolati szabadságomat meghagyták.

Emlékszem, nagyapám milyen örömmel járta be 1987-ben, a budapesti Vasarely Múzeum megnyitása előtti napon Pécsett a Káptalan utca környékét, ahol a tizenegy évvel korábban felavatott Vasarely Múzeum található.

Az ő nosztalgiája ébresztette fel bennem a forráshoz való visszatérés szűnni nem akaró vágyát.

Amikor ezt az életrajzot 2019-ben újságíró barátom, Philippe Dana társaságában megírtam, szerettem volna mélységes tiszteletemet kifejezni nagyszüleim iránt, akik mindketten az Osztrák–Magyar Monarchiában születtek.

Megkerülhetetlenné vált számomra elmesélni ennek a rendkívüli emberpárnak a történetét, akik Budapesten a Műhelyben{2} találkoztak, aztán 1930-ban Párizsban telepedtek le.

Ez a mesés történet, mely átível az egész XX. századon, egyszerűen két fiatal magyarról szól, akik tele voltak idealizmussal, tettrekészséggel és akarattal.

Néhány héttel a Vasarely regényes százada megjelenése előtt Párizsban, a Pompidou Központban a Vasarely, a formák megosztása című kiállítás hatalmas sikere bizonyította, mennyire fontos e modern és látnok térművész munkássága a kortárs térművészeti kutatás alapjainak megteremtésében.

Pierre Vasarely

Victor Vasarely egyetemes és erkölcsi jogi örököse

2009 óta az Aix-en-Provence-i Alapítvány elnöke

2012 óta Provence-Alpes-Côte d’Azur megye tiszteletbeli konzulja

2013 óta a Pécsi Egyetem doctor honoris causa címének birtokosa

I
Párizs, 2017. szeptember

Munkások dolgoznak védősisakkal a fejükön egy VIII. kerületi épület előtt. Alig van forgalom ebben az utcában, amely a Szajna-parttól indul és a szuperelegáns Montaigne sugárútba fut bele. A sürgölődés oka néhány lépéssel odébb található. A Bayard utca 22-nél, hogy egész pontosak legyünk. Ott sürgölődik a sok kamion és daru. A fémlemezek közé bezúduló szél fütyölése különös melódiává áll össze.

Az RTL névre módosult Luxemburgi Rádió és Televízió foglalja el ezt a épületet 1936 óta.

A rádióállomás éppen költözködik. A külvárosban, Neuilly-sur-Seine-ben lesz az új otthona. A médiumok aranyhármasa végóráit éli. Az örök rivális Europe 1 szintén elhagyni készül háromszáz méterre odébb található székhelyét. A Radio Monte Carlo, ez a valaha a legnagyobb adóknak is kihívást jelentő dél-franciaországi rádió már rég feladta a közeli, Magellan utcai helyiségeit, és RMC néven egyszerű hírcsatorna a párizsi körgyűrű déli peremén. Az idők a nadrágszíj összehúzásáról szólnak. A kávéházak az utolsó túlélői ennek az egykor nyüzsgő negyednek, melyek még mindig tele vannak újságírókkal, műsorvezetőkkel és az adások meghívottjaival. A Chez Savy és az időközben Café mode-ra keresztelt L’Athénien a televíziózás előtti évek radio days-einek utolsó szimbólumai. A pultnál, Gauloise- és Gitane-füstben a negyed munkásai és alkalmazottai versengenek az adó sztárjaival a szabad bárszékekért. Ma, és még néhány hétig a Hexagon leghíresebb hangjaival lehet találkozni ebben a nagy sürgölődésben.

Nincs többé hallgatottsági vetélkedés. Az RTL, amely hosszú időn át fej fej mellett haladt riválisaival, most már egyértelműen Franciaország leghallgatottabb rádiója. Ám a közvélemény-kutatások sem tudják eloszlatni azt a szomorúságot, amely ennek az 5000 négyzetméternyi irodával rendelkező, hatalmas és személytelen épületnek a költözése fölé borul. Egy szép korszak vége ez a szűkös, de meleg hangulatú helyiségekben. 2017 nyara óta állványok éktelenkednek a homlokzat teljes hosszában. A munkák kezdete előtt, ahogy a szabályok előírják, tábla jelezte az épületen ezeknek a célját: „Az utcai homlokzat fém díszburkolatát, Victor Vasarely művét, mikroperforált ponyvával váltjuk fel.”

A zaj fülsiketítő, takarítógépek és légkalapácsok dolgoznak. Le kell bontani a harminchárom, egyenként tizennyolc méteres alumíniumlemezekből álló dekorációt, amely az épület öt emeletét borítja. A kompozíción hat koncentrikus fekete kör látható, és Oerveng, vagyis Örvény a címe. Ez a 288 négyzetméteres műalkotás 45 éve szolgálja a rádió identitásának vizuális megjelenítését.

Minden a hetvenes évek elején kezdődött. A Bayard utcában 1910 körül neo-egyiptomi stílusban épített ház három szintjét egy ötemeletes modern blokkal toldották meg. A két épületrészt fél évszázad választja el. Az RTL igazgatója, Jean Farran akkor arra kér művészeket, álmodjanak meg egy olyan eredeti alkotást, mely újszerű és látványos módon öltözteti fel és szimbolizálja a rádió székházát. Három terv marad versenyben. Egy olyan korban, amikor az épületek homlokzatának a szépsége csupán kevés embert izgat, találkozik a rádió kezdeményezése az alkotók lelkesedésével. Carzou egy tündérpalotát, a káprázatok palotáját képzeli el, mely feledteti a múlt nosztalgiáját. A homlokzatot ezüstös fémvonalak kusza hálózata eleveníti meg, tükrökkel, színes üveggömbökkel, fényjátékokkal. A második terv egy XX. századi katedrális képzetét kelti, égbe nyúló tornyokkal, kígyózó vonalakkal, körökkel, korongokkal, egy varázslatos modern fémvilág lenyomataként. Georges Mathieu, aki már készített egy freskót az ORTF székháza számára, gyantával vegyített okkersárga betont használ egy tranzisztor belső világának megjelenítéséhez. Végül az RTL igazgatósági tanácsa Vasarelynek a fiával, Yvarallal együtt kidolgozott tervét fogadja el, melyet a művész így ír le: „Az elektromosság, az elektronika megváltoztatják a világot, mióta a hírek másodpercenként 300 000 kilométeres sebességgel érnek el bennünket. Ezt a gyorsaságot, ezt a sugárzást szerettük volna hullámformákra fordítani, melyek pillanatok alatt továbbítják az információt, legyen az politikai, tudományos, művészi vagy irodalmi. A rádió és a televízió lép a könyvek és a könyvtárak helyébe. Csodálatos tudni, hogy abban a másodpercben, amikor egy esemény bekövetkezik, az nemsokára egy pillanat alatt mindenki tudomására jut, a föld bármely pontján. Mi ezt a gondolatot fokálisan elmozdult körökre fordítottuk.” Yvaral ezt még a következőkkel egészíti ki: „Az egyes elemekből kiindulva megemeltük, aztán sorba rendeztük őket a térben, hogy rajzolatuk körkörös hatást keltsen. Programozott elektronikus fénycsóvák pásztázzák majd a szürkére és vörösre anodizált alumínium anyagot. Az így megvilágított tömegek a hullámzás érzetét keltik.”

A különböző lemezek a bejárat fölött, amelyen keresztül ezentúl a látogatók érkeznek, a rádióhullámok terjedését elevenítik meg. Hasonlóan nagyigényű, egy építésznek és egy médiumnak otthont adó épület szövetségéből született látványtervnek a megszületéséhez legközelebb majd a Canal+ csatorna elnökének, André Rousselet-nak és Richard Meiernek a találkozásakor lehetünk tanúi. Utóbbi egy elegáns fehér épületet álmodott a Szajna mentén az André-Citroën rakparton, melyet 1992-ben avattak fel. A sors iróniája, hogy később ebben kapnak majd helyet az Europe 1 csatorna irodái és stúdiói.

1972 január 25-én egész Párizs ott tolong az RTL folyosóin, azon az estélyen, amelyen felavatják a Vasarely által újjávarázsolt épületet. A csatorna valamennyi sztárja jelen van. Olyanok, mint Maurice Favières, Guy Lux, Fabrice, Anne-Marie Peysson, Ménie Grégoire, André Torrent vagy Jean-Bernard Hebey. A franciák nemcsak a hangjukat, de az arcukat is ismerik. A mozgóképpel kísért és a közösségi hálókat elárasztó adások ideje még nem jött el, de a műsorvezetők, az autók hátsó szélvédőjére ragasztott matricáknak hála, hamar ismertté váltak. A ceremóniamester, Philippe Bouvard 18.30-tól hajnali 2-ig élő adásban van a nagy stúdióban. Fogadja a számos megjelent személyiséget, akik aztán a folyosókon, a lépcsőkön, a minden emeleten felállított büfék körül nyüzsögnek tovább. A legnagyobb sikere a hatodikon található, orosz különlegességek kóstolójának van. Mindez egyenes adásban. Egymást követik a sztárok interjúi. Valamennyi egyenruhás hoszteszen fülhallgató. A meghívottakat végigkalauzolják a süppedő padlószőnyeggel borított irodák labirintusában, majd a narancssárga plasztik lépcsőkön a stúdiók felé indulnak. A tetőn egy vörös és fehér színű léggömb teszi teljessé ennek a fényes estének a díszletét. Óránként rövid hírösszefoglaló emlékeztet arra, hogy azért a Föld forog.

Egy este erejéig a világ közepe a Bayard utcában található, melyet lezártak a forgalom elől, hiszen Jérôme Savard Nagy Cirkuszvarázsa éppen ott nyújt látványosságot. Legfrissebb produkciója, a Roland Topor által írt Robinson Crusoe utolsó magányos napjai óriási sikert arat. Ebben a rendezője által romantikus operának nevezett hatalmas revüben hastáncosok, álzebrák és valódi tyúkok, egy tűzköpő és egy afro-kubai mambo zenekar egyesíti a cirkusz és a music-hall elemeit. Az elegáns negyednek ebben a kis utcájában, az ország legnépszerűbb csatornájának hála, az emberek felfedezhetik a jobbára inkább az egyetemi negyed pódiumain megszokott alternatív avantgárd színházat is, amely a négy éve, 1968-ban indított erkölcsi felszabadulás hullámain lovagol.

A házon belül nyilván könnyebben találkozhat az ember azokkal az ismert szereplőkkel, akiket például az „Állj, vagy még” közönsége szeret. A Hit Parade sztárjai mind ott vannak. A fényképészek Claude François-t és Carlost igyekeznek megörökíteni. Joe Dassin aranygombos zakójában hosszasan időzik a bejárat előtt, miközben autogramokat osztogat rajongóinak. Benn, az RTL helyiségeiben híres színészekkel és olyan sportbajnokokkal lehet találkozni, mint a Formula 1-es pilóta, Jean-Pierre Beltoise vagy Michel Jazy, aki valóságos szimbóluma a francia atlétikának, mely hasonlókban nem nagyon bővelkedik. A háromezer meghívott virágcsokorral és egy Dior márkájú parfümmel távozhat. Nagy ünnep ez a Harminc Dicsőséges Év Franciaországában. Az utolsó a fekete arany válsága és az olajárak elszállása előtt. Vasarely és Yvaral voltak a díszvendégei az optimista évek utolsó estélyének.

II
A kaszinó kútjai

Rengeteg az ember a Thermia Palace fényűző szalonjaiban. Az 1912. május 1-jén felavatott új szálloda Pöstyén város büszkesége.

A szomszédos Nagyszombat és Pozsony városából mind eljöttek a notabilitások és fontos emberek, sőt még a szlovák földeken túlról, a birodalom két fővárosából, az osztrák Bécsből és a magyar Budapestről is. A kocsik egymás után állnak meg a szálloda főbejárata előtt. Többségüket ló vontatja, de a csodálkozó szemek előtt feltűnnek másfajta járművek is: automobil kocsik, melyeket motor hajt. E századelőn ezek még eseményt jelentenek. Nincs ajtajuk, szélvédőjük, ablakuk sem. Inkább mindenféle színű hintókhoz hasonlítanak, csodás bőr ülések. Ott vannak ebben a felvonulásban a népszerű amerikai Fordok, de a Daimlerek és a Renault-k is. Az ünnepség szabályos keretek között zajlik. Az ember, Alexander Winter, aki vállalta a kockázatot, hogy vagyonát hőforrásokba fektesse az Osztrák–Magyar Monarchia szívében, már nem lehet jelen, hogy fogadhassa a meghívottakat. Három évvel korábban meghalt. Lánya, Milka, és fiai, Imre és Ludovik viszont itt vannak, hogy folytassák a művet. Öltözékük az elegancia fővárosából, Párizsból való: nadrág, zakó és mellény az ifjakon, hatalmas, virágtollakkal díszített kalap és derékban gyöngyökkel ékes vörös ruha nővérükön. E tavaszi estén a három vendéglátó mosolyogva fogadja a mintegy száz meghívottat, mindegyikhez van egy-egy kedves szavuk. A szalonokban felállított büfék körül a századelő ünneplő társadalma adott találkozót. Cigányzenészek hegedűin magyar táncok szólalnak meg. Szinte elnyomják a pezsgővel töltött kristálypoharak összecsengését. A skatulyából előhúzott felszolgálók már a szecessziós stílusban emelt palota bejáratánál megtöltötték őket. Az épület körüli parkot kétoldalról a Vág folyó szegélyezi. Őt is ünneplik ma este. A dombokon keresztül csörgedezve számos horgásznak hoznak szerencsét, akik hajnal óta várják a pisztrángok, csukák, süllők és sügérek felvonulását. De a folyónak más érdeme is van. Mielőtt beleömlene a Dunába, átszeli a várost, miközben 70 fokos hőforrásokat hagy maga után. Ezek még ma is ezernyi fürdőzőt vonnak ide, akik hajlandóak mélyen a zsebükbe nyúlni, hogy enyhítsenek reumájukon.

Alexander vállalkozó ember volt. Épített Pöstyénben fürdőket, kórházat és egy négyszáz férőhelyes színházat. Épített egy ultramodern wellness központot, és ezt a császár trónra lépésének ötvenedik évfordulója alkalmából Ferenc Józsefről nevezte el. Szokás volt a birodalomban a szeretett uralkodót azzal ünnepelni, hogy különféle létesítményeket róla neveztek el. 1848 óta ő fogta egybe ezt a hatalmas területet, mely Osztrák–Magyar Monarchia néven vonult be a történelembe, s amelynek népei puskaporos hordón éltek. „Ezen a földön semmi nem lep meg engem” – mondta a császár 1914 júniusában, amikor értesült unokaöccse, Ferenc Ferdinánd Szarajevóban történt meggyilkolásáról, mely esemény kiváltója volt az Első Világháborúnak és a Birodalom összeomlásának.

Addig is, míg az apokalipszis be nem következett, az emberek fürdőztek.

Pöstyénben magyarok, szlovákok és egy aktív zsidó közösség tagjai élnek. A fürdők révén a város régóta ismert. Beethoven maga is eljött ide egyszer, a XIX. század elején, hogy megtalálja a tökéletes hangzást szimfóniái számára. Persze volt egy személyesebb oka is: érzékeny szálak fűzték bizonyos, akkor még csak 17 éves, de az énekművészet iránt igen érdeklődő Giulietta Guicciardi grófnőhöz. Pöstyén mindig is alkalmas helyszín romantikus szerelmek kibontakozásához, még ha azok többnyire nem is végződtek szerencsésen.

A Thermia Palace szimbolizálja azokat a befektetéseket, amelyek termálvizekhez köthetők. A XVIII. századi néhány száz gyógyturista ekkorra tízezernyire duzzadt. Akik egykor beszálltak az üzletbe, ma vagyonosok. Mint például az Erdélyből származó nagybirtokos család, a Vásárhelyiek. Vásároltak fürdőhelyeket és szállodákat is. A vagyon generációkon át, apáról fiúra öröklődik. Ezen a bizonyos estélyen egyikük jelen is van: Vásárhelyi Győző Lajos. Egykedvűen követi a báli mulatságot. Egyszerű alkalmazottja a szállodának. Tulajdonosa is lehetne, ha a sors közbe nem avatkozik.

Érettségizett fiatalember, folyékonyan beszél latinul és ógörögül, ami már önmagában is szép dolog, ám ezenkívül tud franciául, németül és olaszul is. Tartózkodó jellem. Általában nem szereti kimutatni érzelmeit. Keveset beszél, s csupán amikor hegedül, akkor látszik, mennyire érzékeny. Sajnos a családi birtokból nem sok maradt már neki, jövője aggodalommal töltötte el. Apja, aki Zsigmond névre hallgatott, különböző játékokban pár év alatt elverte az évszázadokon át összegyűjtött vagyont. Győző Lajos szegény embernek született.

A fürdővárosok mindig is vonzották a kaszinókat a nagyobb szállodák közelébe. A férfiak szmokingot, a hölgyek pedig estélyi ruhát viselnek. A személyzet nevén üdvözöl mindenkit, „Jóestét, Vásárhelyi úr”.

Ebben a komédiában, mely gyorsan drámába fordulhat, mindenki mindent tud: „Von Bismarck báróné tegnap este ötszázezret bukott – mormolja egy barman –, ma este nyolcszázezerrel vigasztalódik!”

A mindenbe beavatott lakáj emel egyszer, aztán még egyszer, tízszer. Nagyban, nagyon nagyban folyik a játék. Megesik, hogy a játékasztal mellett csak egyetlen játékos ül, aki ilyen esetben csupán az egymást váltó krupiékkal áll szemben. Kevernek, osztanak, bemondanak rezzenetlen arccal, miközben a golyó útjára indul, vagy az osztó bemutatja a következő kártyát: „Ász a banknál, mi a tét?”, „les jeux sont faits, senki többet!” Az utolsó estély hajnalig tartott. Vásárhelyi úr a pókerasztalnál próbált szerencsét. Kezdetben nyert, halomban álltak előtte a gyöngyház lapocskák, több nullával a hátukon. Az alkoholgőz és a havannai szivarok keserű füstje megrészegítette. Egyre kevésbé uralkodik zsetonjai fölött. Miután a tízezresek eltűntek, a kétszázezres kupac fogyasztásába kezd, de sorra veszít. Vásárhelyi úr fáradt, véres szemmel, remegő kézzel teszi meg az utolsó százezres zsetont. A bubipáros ígéretes volt. De a dámapáros még jobb. A „nők”, ahogy a kártyások nevezik, erősebbeknek bizonyultak, és ez ennek a családnak az esetében gyakran így lesz.

Black jack, rulett, póker és bakkara: ezek emésztették fel a Vásárhelyi család vagyonát Monte-Carlo vagy Baden-Baden ragyogó kaszinóinak süppedő csendjében.

A játszmának vége, egyetlen zsetonja marad, azt egy szökőkútba dobja, meg egy kis kávéskanál, mely valahogy a zsebében maradt. Vásárhelyi úr úgy dönt, hogy kabalaként megőrzi.

Fia, Győző Lajos keményen dolgozik a megélhetésért. Lehetett volna milliomos, így viszont egy vasa sincs. Ő is a szállodaiparban keresi boldogulását, de a ranglétra alsó fokán kezdi. Párizsban tanulta ki a szakmát, majd Budapesten talált munkát. A családi vagyon megfogyatkozásának árnyékában igyekszik megfelelően gondoskodni övéiről. Három gyermeke van, Vilma, Emma és a kis utolsószülött, aki Pécsett látja meg a napvilágot 1906. április 9-én, és akit szintén Győzőnek keresztelnek. Később a nagyvilágban Victor Vasarely néven válik híressé.

Otthonuk ablakából jól látszik a katedrális négy tornya, melyek a középkori vagy ottomán stílusban épült, okker, piros, sárga vagy zöld színekben tarkálló házak fölé magasodnak. Pécs akkor még csak kicsit félreeső kisváros a Birodalom délnyugati részén. Az északon nem túl magas hegyek óvják a szelektől ezt a változatos tájat. Átjáró ez, állomás a selyemúton, melyet a törökök százötven évig megszállva tartottak. Kellemes az élet itt. Az éghajlat kedvező a szőlőkultúrának. A siklósi fehérborok és a villányi vörösek csodás kísérői a gulyásnak vagy a sült libamájnak. Az étkezés végén jöhet az almásrétes meg egy pohár pálinka, mely könnyen megbolondítja az embert, ha nem vigyáz.

Victor Vasarely később 1908-ra teszi a születési évét. Két évvel fiatalítja magát, részben hiúságból, részben pedig azért, mert ez a dátum egybeesik azzal, amelyben apja két nővérével együtt végre elismeri a létezését. Apja hosszan nyúló válóperben állt első feleségével, három gyermeke egy másik nőtől, Csiszár Annától született, aki maga egy szegény szlovákiai család sarja volt. Szabad élettársi viszonyban éltek több éven át, ami a XX. század elején még ritkaságszámba ment.

Pécs után Dél-Magyarországról a Vásárhelyi család északabbra költözik, előbb Trencsényre, majd Pöstyénbe. Egy ház első emeleti lakásában rendezkednek be. A hátsó udvarban nagy virágoskert található, és egy kis medence is, amely Victor kedvenc játékterepe lesz: apró vitorláshajót úsztat rajta, melyeket maga fabrikál a kocsiszínben. És van egy ól is, amelyben tyúkok, kacsák, libák tanyáznak együtt. A kisfiú a szobájában órákon át pakolgatja, rendezgeti gyűjteményeit: régi pénzérméket, képeslapokat és bélyegeket. Hároméves korában, mint a gyerekek általában, ő is elkezdett rajzolni. Az eredmény hamarosan jellemző sajátosságokat mutat:

Élvezettel rakosgattam sorba az egymáshoz hasonló dolgokat: virágsorok, rovarsorok, kagylósorok születtek így. Mindegyik másfajta volt, s egyfajta fejlődésről tanúskodtak, variáltam a színeket vagy egyszerűen csak fordított sorrendbe állítottam őket. Ez a módszer valóságos szenvedélyemmé vált.

Hatéves koromban már úgy rajzoltam, mint egy tizenöt éves. Szóval gyerekrajz tekintetében egy egész korszakot átugrottam. Van, aki ekkor kocsikat rajzol, repülőket az égre, napocskát… Engem egyből a sorba rakott képek érdekeltek.

A gyermek összegyűjt mindent, és a pontosság megszállottjaként már ekkor egyfajta rendszerességet keres a tárgyakban:

Szerettem azt a fegyelmet, amely a bélyegek csoportosításához szükséges, és az aprólékosságot, mely osztályozásukhoz kell. Külön rendet találtam ki a kvarc- és piritgyűjteménynek. Az ásványokat színük, intenzitásuk, luminozitásuk és fényáteresztő képességük szerint csoportosítottam. Ösztönösen kromatikus sorokat állítottam fel, színskáláim nyilván itt jelentek meg először.

Pöstyénben kellemesen csordogál az élet. A Szent István úton, mely a város ütőere, nagy porfelhőben tér haza a csorda a mezőkről és a legelőkről.

Victor a tehenek bőgése közepette tanul úszni a folyóban, melynek jegén télen korcsolyázni lehet. Nyáron a parkokban Mozart és Bach muzsikája szórakoztatja a fürdőhely vendégeit. A szállodákban még színielőadásokat is tartanak. Egy-egy téren vándormozi mutatja be rendszeresen a Megöntözött öntöző vagy az Utazás a Holdba ugráló képeit. Medvéket és majmokat is hoznak ide cigány mutatványosok.

Victor szereti a könyvek illusztrációit. Aprólékosan, különös műgonddal másolja ki őket:

Egyszer kaptam egy képeslapot, amelyen Beethoven volt látható. Nem tudom, miért, de nem voltam vele nagyon elégedett. Nem soroltam tehát be híres zeneszerző-gyűjteményem darabjai közé, hanem úgy döntöttem, vágyaimnak megfelelően kiigazítom a valóságot. A képeslap alapján készítettem egy másolatot, mely számomra döbbenetesen hasonlított az eredetire. Nem Beethoven feje kavart fel engemet, hanem az, hogy sikerült úgy megkétszerezni a kép dimenzióit, hogy az mégis pontosan olyan volt, mint az eredeti.

A másik, szintén teljesen öntudatlan művészi referencia az édesanyja, Anna volt a számára:

Imádtam nézni anyámat, amint a konyhában kézbe vette és rendezgette az ételek elkészítéséhez való dolgokat, ahogy pontosan adagolta a sót, a cukrot vagy a lisztet. Mindez az én fejemben a pontosság szeretetét testesítette meg, mint ahogy a sorozatok iránti vonzalmamat is vissza lehet vezetni arra, ahogy a konzervjeit és befőttjeit hibátlan rendbe sorakoztatta, miután mindegyiket gondosan felcímkézte.

A legkisebb Vásárhelyi kötődése édesanyjához nemcsak érzelmi jellegű volt, hanem intellektuális is: a módszeresség és a szervezőrend megtestesítőjét látta benne. Apjával viszont alig volt kapcsolata. Ő volt a pénzkereső a családban, a munka az ő életének a lényege, ráadásul alig volt otthon. Vásárhelyiék sosem beszélték meg a dolgokat. Amíg megvan a mindennapi kenyér, minden rendben!

1914 augusztusában kitör a Nagy Háború, ami egy kivéreztetett Európát hagy majd maga után. Ilyen konfliktusra még nem volt precedens, és az egész XX. század folyamán éreztetni fogja hatását.

Négy évvel később, 1918. október 31-én Berlinben a Minisztertanács II. Vilmos császár lemondatása mellett dönt. Németország drága árat fizet a vereségért, szövetségesei úgyszintén.

Budapesten ugyanebben az időben a szociáldemokraták megrohamoznak több középületet. A nap végén IV. Károly király tudomásul veszi az államcsínyt, és bejelenti, hogy a Birodalom népei szabadon dönthetnek a sorsukról. Így ér véget a Habsburgok öt évszázados uralma.

Ausztria-Magyarország feldarabolása folytán délen megszületik Jugoszlávia, északon pedig Csehszlovákia. Pöstyént ezentúl Piešt’anynak hívják. A Birodalom eltűnése véget vet az etnikai, nyelvi és vallási sokszínűsége révén Európában egyedülálló helyzetnek. Katolikusok, protestánsok, görögkeletiek élnek együtt bosnyák muzulmánokkal és az orosz pogromok elől menekülő zsidókkal. A Birodalom egy jogállam, amelyben a szabadságjogok mindenki számára biztosítva vannak, származására való tekintet nélkül. Az igazságszolgáltatás független.

A kamaszodó Victornak rá kell ébrednie nemcsak a patriotizmus korlátaira, hanem a nyelvi és kulturális problémákra is:

Az Első Világháború kezdetén egy új tanító érkezett Pöstyénbe. Tökéletesen beszélt magyarul. Neve nem volt tipikusan magyar, de az senkinek nem fordult meg a fejében, hogy valamilyen másik nemzetiséghez tartozna.

A város lakosságának többsége szlovák, de a hivatalos nyelv a magyar. Magyar iskolába járni a társadalmi felemelkedés elengedhetetlen követelménye. A vereség után a magyarok nagyrészét kitelepítik a Felvidékről.

A mi tanítónk egyik napról a másikra csak szlovákul volt hajlandó megszólalni, az én iskolatársaim ebben egy emberként követték. Az ebből fakadó feszültség miatt szüleim kénytelenek voltak még a tanév vége előtt kivenni az iskolából. Meggyőződéseim egyszerre megkérdőjeleződtek, nem beszélve arról, hogy elvesztettem a barátaimat, akik kapcsán addig sosem érdekelt, hogy szlovákok-e vagy magyarok.

Népvándorlás kezdődik egész Európában. A lengyelek, a horvátok és a szlovének függetlenednek a Birodalomtól. A törökök kivonulnak Romániából, Bulgáriából és Görögországból. A példátlan „etnikai tisztogatás” egész népeket kényszerít arra, hogy elhagyják hazájukat. A török nacionalisták 1915-ben megindítják a század első népirtását: az Oszmán Birodalmon belül évszázadok óta békében élő keresztény örményekre támadva másfél milliónál is több embert ölnek meg.

A Vásárhelyi család néhány hétig még Pöstyénben marad, ám őket is távozásra kényszerítik. Kezdetét veszi az exodus gyalog, kocsin, aztán vonaton, keresztül Csehországon és Ausztria keleti felén, végül Budapesten kötnek ki.

Azóta megértettem, hogy a szlovákoknak sajnos megvolt a jó okuk arra, hogy így viselkedjenek. Az Osztrák–Magyar Monarchia, vagy egész pontosan Ausztria, a magyarokat a birodalom csendőreivé tette, azzal a feladattal, hogy féken tartsák a számos nemzeti kisebbséget. Ezek az események, melyeket ott helyben saját magam is átéltem, minden másnál jobban az eszembe vésték, mi a rasszizmus, amelytől azóta is ugyanúgy elborzadok. Hasonlóképp megvetem a szemellenzős nacionalizmust, mely más népek és más kultúrák lekicsinylésében leli örömét. Ártatlan patriotizmusommal egyidőben elvesztettem, ha nem is a hitemet, de a vallással kapcsolatos meggyőződésemet, miután néhány nagyon egyszerű kérdést feltettem Piešt’any szerencsétlen plébánosának. Ezen emlékezetes beszélgetés következtében szakítottam a vallással.

{1} Victor Vasarelyt és Spinner Klárát, nagyapját és nagyanyját hívja így Pierre Vasarely.

{2} A magyar művészek (így Bortnyik Sándor, Molnár Farkas) által alapított Műhely, hazai Bauhaus szellemiségű magániskolaként 1928–1933 között működött.